TO HENRIK HESSELMAN. (346) 
Av detaljanalyserna (se sid. 455) framgår, att nitrathalten är högst 
betydande hos flertalet gräs och örter, alldeles oberoende av om 
mäåärken fuktas av ett genomsipprande vatten eller ej. Att döma 
av örtvegetationens nitrathalt hör alskogen till de växtsam- 
hällen i vårt land, där nitrifikationen är som allra livligast. 
Alskogarna utgöra också den naturliga växtplatsen för en av vår floras 
mest utpräglade salpeterväxter, nämligen brännässlan (Urtica dioica). 
Där förekommer också så gott som ständigt hallon (/ubus ideus), även 
den, som jag sedermera kommer att visa, en utpräglad salpeterväxt. 
Jordprov från alskogarna nitrificera en ammoniumsulfatlösning, nitri- 
fikationen går dock långsamt och det dröjer länge, innan nitriten över- 
föres till nitrat (se tab. 5 n:r 38). Jordprov, som lagrats i Erlenmeyerkolf, 
kunna bilda betydande mängder salpeter (se tab. 7 n:r 2, 13 och 42): 
Bland alla av mig undersökta växtsamhällen intaga alskogarna jämte 
lunddälderna det främsta rummet i avseende på växternas nitrathalt. 
Det torde därför vara av intresse att något diskutera alens kväveeko- 
nomi. Som bekant äga såväl gråal som klibbal egendomliga rotknölar, 
vars celler fyllas av en kväveassimilerande mikroorganism, Frankia alni 
eller Schinzia alni. Direkta experiment (kulturer) ha ock visat, att alen 
liksom leguminoserna kunna tillgodogöra sig — visserligen indirekt — 
luftens fria kväve. Alen är sålunda själv oberoende av markens kväve- 
förråd och kvävets tillgänglighet. Den livliga nitrifikationen i alskogs- 
jorden torde ändock sammanhänga med alens förmåga att tack vare sina 
rotknölar tillgodogöra sig luftens fria kväve. Som bekant fällas klibbalens 
blad gröna, åtminstone är detta vanligen fallet i vårt land (se t. ex. NYMAN 
1868 II sid. 268). Detta betyder att bladet ej tömmes på näringsämnena 
så fullständigt, som de gulnade (STAHL 1907). Klorofyllet består, som be- 
kant, av två olika komponenter, äkta klorofyll som är grönt, och ett gult 
färgämne, karotin eller xantofyll. Att bladet på hösten gulnar, betyder att 
det gröna ämnet, klorofyllet, sönderdelas, varefter sönderdelningsproduk- 
terna vandra in i stammen, medan det gula färgämnet stannar kvar, möjligen 
något förändrat. Det äkta klorofyllet är kvävehaltigt, karotinet kväverfritt. 
Då klorofyllets sönderdelningsprodukter vandra in i stammen sker en kväve- 
besparing (TSWETT 1908), som däremot klibbalen ej tyckes ha behov av. 
Denna egendomlighet, att alen fäller sina blad gröna, torde man kanske 
sätta i samband med dess förmåga att utnyttja luftens kväve; den blir 
mindre i behov av att spara på kväve. Hos gråalen fällas ej bladen 
gröna, de liksom svartna, men de bliva ej gula. En analys av albladens 
kvävehalt före och omedelbart efter fällningen och en jämförelse med 
andra blad i detta hänseende skulle emellertid vara önskvärda för att 
närmare belysa det här förda resonnemanget. För närvarande har jag 
