(347) STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. Sya 
ej haft tid att undersöka saken, men torde snart återkomma till den- 
samma.! 
Innan jag lämnar alskogarna, torde en sak förtjäna påpekas. HILTNER 
(1896), som experimentellt ådagalagt alens förmåga att genom sina rot- 
knölar tillgodogöra sig luftens fria kväve, framhåller, att bildningen av 
nya rotknölar upphört i hans experiment, när försöksväxterna erhållit 
en svag salpeterlösning. I salpetern ser han därför ett hinder för rot- 
knölsbildningen. I naturen råder tydligen ett annat förhållande. Trots 
den rikliga salpeterbildningen i marken, varom markbetäckningsväxternas 
höga nitrathalt bär vittne, förekomma på alrötterna stora, kraftiga rot- 
knölar. Hur denna motsättning mellan förhållandena i naturen och ex- 
perimentets utslag skall kunna förklaras kommer sedermera att närmare 
behandlas (se sid. 418). 
Mina erfarenheter angående alskogar torde lämpligen kunna samman- 
fattas på följande sätt. 
De örtrika albestånden, antingen de bildas av gråalen eller 
Svattalen, ha en starkt utpräglad nitfotafil karaktär. Niträter 
annopas I markbetäckningens örter och gras. fill alskogens 
brmalktarsvaxter nora ock flera av, svenska floörans, mera. ut 
präglade salpeterväxter såsom Urtica dioica och Rubus ideus. 
Stalpeterbildande organismer äro allmant utbredda. Jordpro- 
ven bilda vid lagring betydande saltpetermängder. 
Örtrika granskogar. 
(Detaljundersökningar, se Skogsförsöksanst. medd. 1917, sid. 460). 
Under benämningen örtrika granskogar brukar man sammanfatta så- 
dana växtsamhällen, där trädbeståndet utgöres av gran, men där mark- 
betäckningen har en mera ängs- eller snarare lundliknande karaktär. De 
ha i den svenska litteraturen skildrats mera utförligt av bl. a. ALBERT 
NILSSON (1896), som studerade -desamma på Omberg. De förekomma 
gärna på kalkhaltig mark t. ex. på Omberg, i det kalkrika östra Upp- 
land samt på och i närheten av Värmlands hyperitberg (se fig. 13). I 
Norrland träffar man liknande växtsamhällen hälst i skarpa sluttningar 
med mera rörligt, rinnande vatten (se GUNNAR ANDERSSON och HENRIK 
HESSELMAN 1907.) Utmärkande för dessa nordliga örtrika granskogar 
1 I detta hänseende kan en upplysning, som jag erhållit av fil. lic. LARS GUNNAR 
ROMELL, vara värd att omnämnas. I Stockholms yttre skärgård t. ex. på Rödlöga, där det 
kan vara ondt om vinterföda till kreaturen, pläga bönderna hopsamla och torka de fallna 
gröna allöven och använda dem som tillskott till vinterfodret. Allövet anses av bönderna för 
ganska värdefullt. Däremot hopsamla de ej, som naturligt är, de gula bladen av björk, asp 
eller ask. Denna sed hos skärgårdsbönderna talar ju för, att klibbalens blad ej tömmas 
vidare starkt på näringsämnena om hösten. 
