(355) STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. MKR 
övergångsformer, om vilkas ställning man kan hysa olika åsikter. Även 
i de mera örtrika barrskogarna kan blåbärsriset vara vanligt, ofta finner 
man den fördelning mellan ris och örter, som jag förut omtalat, men 
det är icke alltid fallet, utan blandningen kan understundom, ehuru ej 
så ofta, vara mera jämn. Vart man skall föra dessa övergångsformer, 
blir många gånger en ren smakfråga (t, ex. beståndet, skildrat å sid. 
470—471, fig. 17). Naturen känner inga gränser, där vi många gånger 
måste draga sådana. 
Åtskilliga bestånd av mossrika barrskogar ha undersökts med hänsyn 
till kvävets omsättning, framförallt i avseende på salpeterbildningen. För 
det första ha ett betydande antal jordprov undersökts med hänsyn till 
förmågan att oxidera ammoniumsulfat i en för nitrifikation lämplig 
lösning. Jordprov för detta ändamål ha tagits från vitt skilda delar av 
landet, nämligen Blekinge, Bohuslän, Södermanland, Värmland, Jämtland, 
Ångermanland, Västerbotten, Norrbotten och Lappland, sålunda från hela 
fskossomrade (se tab. 2 n:r 6, r2, tab. 3 n:r 28, 209, tab. 4 n:r 34). 
Samtliga undersökningarna ha lämnat samma resultat, jordproven 
ha ej haft förmåga att nitrificera ammoniumsulfaten. Det 
negativa resultatet beror emellertid ej på närvaron av denitrifikanter (se 
tab. 6 n:r 4—7, n:r 13, 135 och 16). Anställda undersökningar ha nämligen 
visat, att sådana i dylik skogsmark ej spela någon roll, ett förhållande till 
vilket jag sedermera återkommer. Man kunde möjligen tänka sig, att de 
sura humusämnena i de mossrika barrskogarna överhuvud skulle verka 
som ett gift på bakterierna, även sedan de i WINOGRADSKYS lösning neutra- 
liserats. Detta är emellertid icke fallet. Infekteras en kultur med ett 
jordprov från en mossrik barrskog med några droppar av en nitrificerande 
kulturvätska, inträder snart en livlig nitrifikation. Av allt att döma sak- 
nas sålunda fullständigt nitrifikationsorganismer av den beskaffenhet, som 
förmå oxidera ammoniumsulfaten i de för nitrifikation vanligen använda 
lösningarna. Detta är emellertid ej av avgörande betydelse för vår upp- 
fattning angående kväveomsättningen i dessa barrskogsmarker, det är ju 
ej uteslutet att även andra salpeterbildande organismer 'än de, som trivas 
i WINOGRADSKYS lösning, skulle kunna förekomma i marken. De i den 
mossrika barrskogen förekommande växterna sakna emeller- 
tid konstant salpeter i sina vävnader. Detta gäller icke blott risen, 
såsom blåbärsris, lingonris och dylika, utan också sådana arter som 
Trientalis ”europea, Luzula pilosa, Epilobium angustifolium och Rubus 
zdeus m. fl., vilka i flera andra växtsamhällen äro salpeterförande. Vi er- 
inra oss emellertid, att detta ofta även var fallet i de örtrika granskogarna, 
något avgörande bevis för, att marken ej bildar salpeter, ha vi sålunda 
ej heller i detta faktum. 
