384 HENRIK HESSELMAN. 360 
seras bl. a. genom sin rikedom på örter och gräs, varigenom de 
skilja sig från mossarna. Redan detta tyder på, att de näringsämnen, 
som finnas i torven, äro någorlunda lättillgängliga. Detta gäller även kvä- 
vet, man finner nämligen icke sällan en betydande salpeterhalt hos 
vissa växter, t. ex. Viola palustris, Cirsuwm palustre, Spirea ulmäria, 
Geum rTivale (se sid. 475—477). Detta gäller dock vanligen kärr med 
mera rik ört- och gräsvegetation och synnerligen väl multnad torv. I de 
kärr, där salpeter kunnat iakttagas hos växterna, har antingen vattnet be- 
funnit sig i mera livlig rörelse, eller ock har marken tidvis varit uttorkad, 
så att luften fått tillträde. 
De torvprov, som tagits från dessa kärrmarker, ha stundom, 
men ej alltid nitrificerat en ammoniumsulfatlösning, däremot 
ha de vid lagring i Erlenmeyerkolv bildat betydande salpeter- 
mängder. Detta har däremot ej varit fallet med de prov, som 
tagits i källavloppen vid Danmyren 1 Ansjö kftonopark:n mn 
denna fråga skall jag sedermera återkomma. 
I de subalpina trakterna, särskilt de kalkrika, finnes på starkt sluttande 
mark en kärrtyp, utmärkt av en betydande rikedom på örter (se sid. 478). 
Bland dessa påträffas flera, som äro utpräglade salpeterälskare, såsom 
t. ex. Spirea ulmaria, Geum rivale, Alchemilla-arter, och vilka i många 
växtsamhällen innehålla mycken salpeter (se fig. 20). I kärren ha de 
visat sig nitratfria, men sannolikt pågår ändock en nitrifikation, om den 
än ej är så stark. Jordprov från dylika kärr ha visat sig kunna nitrificera 
en ammoniumsulfatlösning, för övrigt har jorden ej undersökts. 
Torvmarkerna förtjäna emellertid en vida mera ingående undersökning, 
än vad jag hittills kunnat utföra. Jag torde emellertid vid ett annat 
tillfälle få återkomma till denna fråga. 
Dikning, d. v. s. torrläggning av torvmarken, verkar ofta på alldeles 
samma sätt, som det rinnande vattnet. Det syrefattiga vattnet undan- 
skaffas, luften får tillträde och en livligare oxidation inträder i torvmas- 
san. Denna leder ofta till en nitrifikation av kvävet. I örtrika, helt ny- 
ligen torrlagda kärr finner man en betydande salpeterhalt hos t. ex. 
Geum rTivale eler Viola palustris, medan salpeter saknas hos samma 
växter i de ännu odikade delarna. Utmed dikessläntorna infinner sig ofta 
på mera multnad torf Epilobium angustifolium, de unga plantorna äro 
ständigt starkt nitrathaltiga, dock ej alltid hos mer utvuxna individ. 
Någon gång (t. ex. i Sösjö kronopark) ser man hallon på liknande plat- 
ser, salpeterhalten hos växterna har då alltid varit högst betydande. 
På uppkastade dikesvallar i torvmarker är FEpilobium angustifolium en 
mycket vanlig företeelse; unga plantor äro ständigt nitrathaltiga. Jag 
har ännu ej undersökt, i vilka olika typer FEpilobium uppträder, men vill 
