302 HENRIK HESSELMAN, 368 
porna. Exempel på dessa olika klippsamhällstyper finnes i avhandling- 
ens senare del, sid. 480. 
Lövskogsklippornas humustäcke är ofta utpräglat mullartat, ett par 
dylika samhällen ha undersökts (se sid. 480, 482). Genom lövskogens 
borthuggande närmar sig det ena av dessa den typ, som utmärker de 
öppna fältens klippor. Vegetationen är ytterst artrik, utmärkt bl. a. av 
ett betydande antal vårväxter, som, medan ännu fuktigheten i marken 
är tillräcklig, blomma, sätta frukt och avsluta sitt vegetativa arbete, var- 
efter de under den egentliga högsommaren försvinna. En del av dem 
uppenbara sig återigen på sensommaren eller hösten, då fröna gro och 
nya plantor utvecklas. 
I klippsamhällen, omgivna av lövskog, kan nitrathalten hos växterna 
vara rätt stor. Detta tycks i synnerhet vara fallet, när klippan är mera 
beskuggad, så att den tunna jordskorpan mindre lätt torkar ut (se sid. 
482). På de mer solöppna och torra, men trots detta ört- och gräsrika 
klippsambhällena är nitrathalten däremot vanligen obetydlig, kraftig reaktion 
ger dock nästan alltid hallon (Kubus idenus), stundom även Sedum maxti- 
mum (se sid. 481). 
I skärgårdsklippornas lavtäckta skrevor växa ofta hallon. En under- 
sökning har visat, att hallonplantorna nästan undantagslöst äro 
starkt nitrathaltiga. Man skulle knappast under ett bottentäcke av 
renlav (Cladina silvatica) med insprängd Polytrichum juniperinum vänta sig 
en salpeterbildande jord (jfr ant. sid. 481, 482), men detta är icke sällan 
fallet. Uppträda hallon i skrevan, har man alltid anledning att vänta sig 
nitrifikation, även om bottentäcket består av lavar. T. o. m. när hallon 
saknas, och ljungen utgör den enda fanerogama växten, kan jorden vara 
rikligt salpeterbildande (se tab. 7 n:o 20). Jag vill här endast anföra dessa 
rätt oväntade och egendomliga förhållanden, de förtjäna nog en närmare 
undersökning. Den lätthet, varmed hallon uppträder i klippskrevor med 
rätt olikartad vegetation, tyder emellertid på, att dessa platser äro sär- 
skilt gynnsamma för salpeterbildningen. 
Vända vi oss från urbergsklipporna till hällarna äv silurisk kalksten, 
som på Gottland och Öland klädas av en egendomlig, karaktäristisk ve- 
getation, alvarfloran, tyckas förhållandena där vara särskilt gynnsamma 
för kvävets omsättning till salpeter. Utmärkande för dessa hällars vege- 
tation är rikedomen på gräs och örter (jfr fig. 25), av vilka åtskilliga äro 
utpräglade vårväxter, såsom t. ex. Saxifraga tridactylites, Draba verna, 
Cerastium pumilum m, fl. Någon direkt undersökning av växternas salpeter- 
halt har ej ägt rum, ej heller av jordens kvantitativa salpeterbildningsför- 
måga. Jordprov, insamlade å dylika kalkstenshällar, visa sig emellertid ha 
förmåga att nitrificera en ammoniumsulfatlösning (se tab. 3 n:o 22—25). Det- 
