STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. OI 
OM ] 
Även de andra undersökta växtsamhällena förhålla sig i huvudsak 
likformigt i olika delar av landet: de slutna ädla lövträdsbestånden i 
Skåne visa en påfallande överensstämmelse med ekbestånden i Stock- 
holmstrakten, lövängarna i mellersta Sverige med björkängarna i den 
norra delen av vårt land. Kärrsamhällena i södra Sverige likna även i 
avseende på kvävets omsättning de analoga växtsamhällena i Norrland. 
Det rinnande, friska vattnet framkallar överallt växtformationer, som visa 
icke blott stora likheter med hänsyn till sammansättningen och huvud- 
dragen i arternas byggnad, utan också i sättet att täcka kvävebehovet. Väx- 
ter, som i södra och mellersta Sverige ha sina förnämsta växtplatser i mull- 
rika skogar och lundar, t. ex. Geum rTivale, Stellaria nemorum, finna i 
norra Sverige sina lämpligaste växtplatser på mark med genomrinnande 
friskt vatten, medan dessa växter i de härskande barrskogarna äro fullstän- 
digt uteslutna ur växttäcket. Men såväl i den mullrika jorden som utmed 
det porlande vattnet kan växten tillfredsställa sitt kvävebehov på samma 
sätt, nämligen i form av salpeter. 
Mellan de växtsamhällen, där kvävet kommer växterna till godo i 
form av salpeter, och sådana, där de få ätnöja sig med andra kväveför- 
eningar, råder en stor och påfallande skillnad. I de förra förbärska örter 
och bredbladiga gräs; i de senare ris, och bland gräsen är den smal- 
bladiga, magra kruståteln (ÅZzra flexuosa) den förnämsta och viktigaste 
representanten. Skillnaden mellan de olika typerna är emellertid icke blott 
en rent fysionomisk, den utgör i många fall ett uttryck för de olika arternas 
näringsfysiologi. På den mark, där salpeter bildas, förhärska rent autotropha 
växter, d. v. s. sådana, som direkt ta upp oorganisk näring ur marken 
och förarbeta densamma; på den andra marktypen förekomma däremot 
mycotropha växter, d. v. s. sådana, vars rötter äro omspunna av eller på 
annat sätt förenade med svamphyfer, d. v. s. äga mykorhizor, genom 
vilka en del av näringsupptagningen försiggar. Denna olikhet gäller dock 
mera själva markbetäckningsväxterna än träden, vilka även på nitrifierande 
mark kunna vara mycotropha. 
Man torde därför icke taga mycket fel, om man anser, att det sätt, 
Varpa kvävet omsättes i marken, är en växtekologisk faktor 
av mycket stor, i många fall rent av avgörande betydelse för 
växtsamhällets sammansättning och fysionomiska struktur. 
Kvävets omsättning regleras emellertid av de markbildande processerna, 
nämligen klimatet, markens topografi och dess geologiska beskaffenhet. 
Under förhållanden, som gynna salpeterbildningen, komma de nitratofila eller 
salpeterälskande växtsamhällena till utbildning, under för salpeterbildningen 
ogynnsamma betingelser bliva de växtsamhällen dominerande, som kunna 
leva utan nitrater. Ett studium av de markbildande faktorerna med särskild 
27. Skogsvårdsföreningens Tidskrift 1917. 
