(379) STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. 403 
aktiga, salpeterbildande skogsjordarna komma i avseende på ammoniak- 
avspaltningsförmågan ganska nära vanliga åkerjordar. De erhållna vär- 
dena stämma ganska nära överens med dem, som t. ex. meddelats av 
BARTHEL (1909, s. 235) angående svenska åkerjordar. Vad särskilt mina 
egna försök beträffar, ha flera mullprov från örtrika granskogar givit 
värden, som komma mycket nära eller t. o. m. överträffa dem, som erhållits 
vid försök med väl gödslad potatisjord (se tab. 1). Så långt man kan döma 
av dessa försök, bör sålunda i mulljordarna den för nitrifikationen nödiga 
ammoniaken ganska snabbt avskiljas ur markens mera komplicerade 
kväveföreningar. Skillnaden mellan utpräglade mulljordar och vanlig 
ordinär råhumus är högst betydande. En annan sak av intresse för- 
tjänar framhållas: man finner även hos icke nitrificerande jordar en tydlig 
olikhet mellan de mera rent råhumusartade och de med hänsyn till sin 
struktur mera mulliknande humusproven. De förra avspalta ammoniak i 
vida mindre mängd än de senare (jmfr proven från barrskogarna vid 
Selsjön, tab. 1). 
Det torde emellertid kunna diskuteras, om den använda metoden är 
fullt lämplig för skogsjordar. I många fall har den lämnat mycket be- 
lysande resultat, särskilt ha de olika ljunghedstyperna i sydvästra Sverige 
kunnat karaktäriseras på detta sätt, varvid en vacker överensstämmelse 
vunnits mellan ljunghedens godhetsgrad och ljunghumusens ammoniak- 
avspaltningsförmåga.! ALBERT (1912) har på samma sätt undersökt dels 
ljunghedar, dels vanliga skogsmarker. Marker av högre bonitet ha där- 
vid visat större ammoniakavspaltningsförmåga än sådana av lägre. Emel- 
lertid har jag med denna metod flera gånger ej kunnat påvisa skillnader 
mellan råhumusformer i skogar av ganska olika beskaffenhet. Förkla- 
ringen till detta sistnämnda resultat torde möjligen vara att söka i rå- 
humusjordens speciella mikroorganismflora. I mulljordarna spela bak- 
terierna en viktigare roll än svamparna, i starkt utpräglad råhumus är för- 
hållandet väl snarast det motsatta. I dessa jordslag förorsakas sannolikt 
ammoniakavspaltningen ur mer komplicerade organiska kväveföreningar 
huvudsakligen eller åtminstone till mycket väsentlig del av mögelsvam- 
par, framför allt mucorinéer. Särskilt belysande äro i detta hänseende HA- 
GEMS undersökningar (1908, 1910), som visat, att såväl den ordinära tall- 
skogens som den vanliga granskogens humustäcke karaktäriseras av 
särskilda mucorinésamhällen, vilkas arter under avspjälkning eller bild- 
ning av ammoniak assimilera organiska kväveföreningar av mycket sam- 
mansatt natur. Även pepton utgör för dem en utmärkt kvävekälla. 
Dessa mucorinéer leva i naturen i ett surt medium, peptonlösningen är 
! En berättelse över dessa undersökningar kommer att inflyta i anstaltens redogörelser 
för dess ljunghedsundersökningar. 
