8! STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. OS 
/ 405 
rika på salpeter (se sid. 4536) och jorden kraftigt salpeter bildande (se tab. 
7 nr 13). Det skulle vara lätt att ur försöksprotokollen anföra ytter- 
ligare exempel på denna sak, men det anförda må vara nog. Ibland 
kan det ock hända, att jordproven ej alls nitrificera en ammoniumsul- 
fatlösning, ehuru jordens salpeterbildning är så livlig, att växterna inne- 
hålla salpeter (se t. ex. sid. 487). 
Litar man därför enbart på den allmänt brukliga metoden 
att undersöka jordprovs förmåga att nitrificera WINOGRADSKYS 
eller BUHLERT-FICKENDEYS lösningar (se sid. 319), så erhåller man 
jätten alldeles skev föreställning om salpeterbildningen 'i 
naturlig jordmån. ALBERT (1912), som uteslutande använt denna 
metod, underskattar också nitrifikationens roll i skogsmarken, där han 
anser den vara utan någon egentlig betydelse. Metoden har dock sina 
förtjänster, den belyser de biologiska olikheterna mellan olika jordar, 
utpräglade mulljordar kunna ganska snabbt nitrificera WINOGRADSKYS 
lösning, medan detta aldrig äger rum med verklig råhumus. För att 
illustrera nitrifikationens gång har jag i tab. 2—3 sammanställt några mer 
intressanta och belysande försöksserier. Den stora skillnaden mellan ut- 
präglade mulljordar och råhumusjordar framträder i dessa tabeller med 
all önskvärd tydlighet. 
Orsaken till att försöken i WINOGRADSKYS eller BUHLERT-FICKENDEYS 
lösningar (se sid. 319) kunna lämna så missvisande resultat beror möjligen 
på deras neutrala reaktion. Även de nitrificerande skogsjordarna (t. ex. 
alskogsjorden, bokmullen, kärrjorden) ha sur reaktion, och i överensstäm- 
melse härmed borde man ändra kulturvätskans reaktion för att komma 
de naturliga förhållandena så nära som möjligt. 
Förut har omtalats (se sid. 313) att det finnes vissa mikroorganismer, 
som ha förmågan att ur salpetern upptaga syret, varvid kvävet bortgår 
i gasform, andra kunna reducera salpetern till ammoniak, och slutligen 
kunna vissa mikroorganismer liksom högre gröna växter assimilera sal- 
peter. Dylika mikroorganismer uppträda som konkurrenter till de högre 
gröna växterna om den genom nitrifikationsorganismerna bildade salpe- 
fern., De bakterier, som reducera salpeter till kväve, denitrifikan- 
terna, förorsaka direkta kväveförluster i marken och utöva sålunda en 
skadlig verkan, de andra binda kvävet organiskt, varför det åter kan bli 
tillgängligt för gröna växter. Denitrifikanternas närvaro kan påvisas 
genom att infektera en lämplig salpeterlösning med en jorduppslamning (se 
sid. 321). Finnas denitrifikanter, försvinner salpetern under gasutveckling. 
Metoden, som förut i korthet beskrivits, har använts av mig ganska myc- 
1 Vissa bakterier förmå blott reducera nitrat till nitrit, andra blott nitrit till fritt kväve. 
Andra bakterier åter reducera först nitrat till nitrit och därefter detta till fritt kväve. 
