(383) STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. 407 
nader i jordprovens förmåga att vid lagring bilda salpeter. Denna bris- 
tande överensstämmelse synes mig lämpligast böra förklaras så, att de 
i skogsmarken, levande nitrifikanterna äro artskilda från de i den nor- 
mala åkerjorden förekommande, och att de ha andra biologiska fordringar 
än dessa, och att de sålunda för sitt studium fordra på annat sätt sam- 
mansatta kulturvätskor. 
En annan, nära till hands liggande och från såväl teoretisk som prak- 
tisk synpunkt synnerligen viktig uppgift vore att utreda den assimilation 
av luftens fria kväve, som kan utövas av de i de olika jordmånstyperna 
levande mikroorganismerna. Detta är emellertid en uppgift, som från ex- 
perimentell synpunkt synes mig ligga tämligen väl till hands, och som 
utan oövervinneliga svårigheter skulle kunna lösas. Det är därför både 
möjligt och önskligt, att denna fråga tages upp av försöksanstalten. 
Kar. IX. Salpeterbildningens ekologiska betydelse, Nitrato- 
fila växtformer. 
I ett föregående kapitel (kap. VII) har jag endast i de stora dragen 
sökt skissera nitrifikationens ekologiska roll, en mera ingående diskussion 
torde vara ägnad att ytterligare klarlägga dess betydelse. 
Det är egentligen två oorganiska kväveföreningar, som spela någon 
viktigare roll för växterna, nämligen ammoniak och salpetersyra. Sal- 
petersyrlighet, som uppträder som en intermediär produkt vid ammo- 
niakens nitrifikation, har länge ansetts som ett gift för växterna; emel- 
lertid har man under senare tid dock lyckats draga upp växter med 
nitrit som enda kvävekälla i steriliserad lösning (JOST 1913, Sid. 175). 
Någon roll torde dock ej nitriten spela i naturen, då den väl överallt 
snart oxideras till nitrat. Den ytterst långsamma oxidation av nitrit 
till nitrat, som iakttages i en ammoniumsulfatlösning, ympad med nitrifi- 
cerande skogsjord, beror säkerligen enbart på själva försöksanordningen; 
jordanalyserna visa ju tydligen, att även i dessa jordar en livlig salpeter- 
bildning äger rum. l 
När LIEBIG genom sina banbrytande undersökningar fastställde, att 
växterna upptaga oorganiska salter, så tilldelades ammoniaken den främsta 
platsen bland de assimilerbara kväveföreningarna. Genom BOUSSINGAULTS 
undersökningar och noggranna kulturförsök skedde härutinnan ett om- 
slag; salpetern kom att intaga ammoniakens plats, och snart utvecklade 
sig åsikterna bland växtfysiologer och agrikulturkemister därhän, att blott 
salpeter ansågs kunna upptagas av de högre gröna växterna. Den effekt, 
som man ofta kunde iakttaga vid användandet av ammoniaksalter, till- 
skrevs förnämligast eller uteslutande deras omvandling till salpeter i åker- 
