408 HENRIK HESSELMAN. (384) 
jorden. Ammoniakens oxidation var som förut nämnts känd längt innan 
nitrifikationsbakterierna upptäcktes. När man lärde känna dessa orga- 
nismer, befästes ytterligare den åsikten, att salpetern vore den enda 
assimilerbara kväveföreningen. Emellertid föreligga alltjämt försök, som 
företagits under sådana omständigheter, att ammoniaken ej oxiderats, och 
som visa, att detta ämne kan upptagas och assimileras av gröna växter. 
Bland dessa undersökningar kan nämnas en studie av HUTCHINSON och 
MILLER (1909), som arbetat med såväl steriliserat frö som sterila lös- 
ningar, varigenom de på ett betryggande sätt undvikit ammoniakens 
oxidation. 
En viktig och i vissa fall principiell skillnad förefinnes dock mellan 
ammoniak och salpeter. Hos ett ammoniaksalt, t. ex. ammoniumsulfat, 
är det kationen, d. v. s. den positivt laddade ionen (H, N), som innehåller 
det viktiga kvävet, i ett nitrat återigen är det anionen (NO,). I de 
båda salterna är kvävet sålunda bundet vid olika joner, och detta har 
en egendomlig och märklig fysiologisk effekt. Ammoniumsalterna höra 
till vad åkerbrukskemisterna kalla de fysiologiskt sura, nitraterna ater- 
igen till de fysiologiskt basiska näringssalterna. Dessa benämningar 
grunda sig på den iakttagelsen, att de förra så småningom förorsaka en 
sur reaktion i jorden eller näringslösningen, de senare åter en basisk. 
Åkerbrukskemisterna sökte förr förklara denna företeelse på så sätt, att 
växterna i större omfattning upptoge den kvävehaltiga än den kvävefria 
jonen, sålunda av ett ammoniaksulfat HN i större omfattning än SO,, 
av natriumnitrat NO, i större mängd än Na. De i näringslösningen 
eller i marken i överskott kvarlämnade jonerna skulle därefter bestämma 
jordens resp. näringslösningens reaktion. Denna förklaring strider emel- 
lertid mot vår nuvarande uppfattning angående salters förhållande i lös- 
ning. De olika ionerna, kationen och anionen, äro laddade med elek- 
tricitet, positiv, respektive negativ, och ett åtskiljande av desamma stöter 
därför på ett betydande motstånd av elektrostatisk natur, vars över- 
vinnande svårligen på detta sätt skulle kunna förklaras. Även om den 
anförda teorien sannolikt är oriktig, är själva iakttagelsen riktig och av 
ett betydande växtfysiologiskt intresse. De reaktioner, som inträda i 
näringslösningen, kunna nämligen påverka växterna i ogynnsam riktning, 
så att en i och för sig själv värdefull kväveförening blir mindre lämplig 
eller kommer att verka rent av skadligt. Det skulle sålunda närmast 
bero på denna reaktion, om växten föredrager salpeter eller ammoniak. 
De växter, som undvika eller utveckla sig underhaltigt på en mark eller 
i ett medium med sur reaktion, tillgodogöra sig helst salpeter. De åter, 
som vanligen växa på sur jord, skulle föredraga ammoniak. Då väx- 
terna endast inom vissa gränser fördraga reaktionsändringar i marken, 
