(385) STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. 409 
bliva de i viss mån i sitt uppträdande bundna av om kvävet erbjudes 
såsom salpeter eller ammoniak. Som de flesta mera hastigt växande 
växter föredraga en svagt alkalisk eller neutral jordmån och undvika en 
sur, kommer flertalet dylika växter att vara mer eller mindre utpräglade 
salpeterväxter, motsatsen återigen skulle gälla de växter, som föredraga 
sur jord, de skulle vara ammoniakväxter. Såsom en närmare undersökt 
speciell ammoniakväxt kan bland andra nämnas Juncus effusus, som 
i Japan är föremål för en ordnad kultur och därför blivit mera nog- 
grannt studerad. För denna växt är enligt japanska undersökningar 
ammoniaken en lämpligare kväveförening än salpeter. De båda olika 
rissorterna, sumpriset och bergriset, båda varieteter av Orypza sativa I., 
skilja sig i avseende på sin förmåga att tillgodogöra sig salpeter. Båda 
föredraga ammoniaksalter, men bergriset är bättre skickat att upptaga 
salpeterkväve än sumpriset (se vidare VATER 19009). 
Spörsmålet om salpeter eller ammoniak kommer emellertid i ett något 
annat läge, i och med att det visat sig, att salpeter, i motsats till vad 
man förut ansett, även kan bildas i en jord, som tydligt reagerar surt. 
Den alkaliska reaktion, som skulle uppstå vid växternas nitratförbruk- 
ning, motverkas av de i marken förekommande fria syrorna, vilka säker- 
ligen alltjämt nybildas, under det att humusämnena sönderdelas. Väx- 
terna kunna därför i en sådan jord i stor omfattning upptaga salpeter, 
utan att jordens reaktion förändras. Det är detta, som ingalunda sällan 
förekommer i naturlig jordmån. I det föregående har ofta omtalats, att 
jorden kan reagera surt, men ändock bilda salpeter; i ett efterföljande 
kapitel, som mera översiktligt redogör för de nitrificerande jordarnas 
egenskaper, finnes en närmare redogörelse härför. Ser man sålunda på 
förhållandena, sådana de föreligga i naturen, kan det icke enbart bli 
fråga om jordens reaktion vid avgörandet huruvida ammoniak eller sal- 
peter är den lämpligaste kväveföreningen, saken måste än ytterligare 
diskuteras. De observationer angående växternas nitrathalt, som med- 
delats i det föregående, synas mig härvidlag utgöra en lämplig utgångs- 
punkt. 
Till en början torde det vara lämpligt att erinra därom, att den om- 
ständigheten att salpeter ej kan påvisas hos en växt, ingalunda kan 
framdragas såsom något bevis för, att den ej tar upp nitrater. De upp- 
tagna nitraterna kunna mycket väl hinna assimileras i samma mån som 
de upptagas ur marken, i så fall kunna de naturligtvis icke påvisas hos 
växten. Det kan vidare i växten finnas ämnen, som hindra reaktionen 
mellan salpeter och difenylamin; bland dessa intaga, som förut nämnts, 
ligninet ett framstående rum. Slutligen, och detta är mycket vanligt, 
kan växten befinna sig i ett sådant utvecklingsstadium, att den ej längre 
