414 HENRIK HESSELMAN. (390) 
Emellertid ha andra försök ej lämnat samma lysande resultat. Jord- 
prov från den närmare undersökta bäcken å Ansjö kronopark (se sid. 453) 
samt från smältvattenslokaler i fjällen (Finse, Hardanger, se närmare sid. 
363—367) ha vid lagring med eller utan genomluftning bildat endast ytterst 
små mängder nitrat (se tab. 7 n:r 49—3532). Frågan är, hur man då skall för- 
klara växternas höga nitrathalt på dylika platser. Såväl den omnämnda 
bäcken å Ansjö kronopark som framför allt smältvattenslokalerna kring 
Finse i den övre fjällregionen utmärkas av en särdeles låg temperatur. I 
högfjällen torde temperaturen föga överstiga o”. Möjligt vore ju, att vi 
på dylika platser ha att göra med särskilda köldälskande (kryofila) nitri- 
fikationsorganismer, som arbeta mindre effektivt vid vanlig rumstempera- 
tur, vid vilka mina försök blivit utförda. Om detta är förhållandet, kan 
naturligtvis endast avgöras genom vid låg temperatur utförda försök.” 
En annan förklaringsgrund vore att söka i en enormt stor förmåga 
hos växterna att upptaga nitrat ur en lösning. Av bäckvattnet i Ansjö 
kronopärk togs hösten 1916 ett prov för närmare undersökning, nämli- 
gen en liter, till vilken genast sattes kloroform för att hindra såväl en 
eventuell förstöring av möjligen befintlig salpeter som en nybildning av 
densamma. Analysen, som utfördes några dagar efter det provet tagits, 
visade, att bäckvattnet innehöll endast o,o2 mg salpeter kväve pr liter, 
sålunda en ren obetydlighet. Denna salpeter kan ju tänkas hava upp- 
kommit genom nitrifikation i de humuslager, som omgiva själva bäcken 
och ständigt omspolas av dess friska, syrehaltiga vatten. Skola då väx- 
terna tänkas kunna tillgodogöra sig så små kvantiteter? Det är ingalunda 
omöjligt, man känner analoga fall på annat håll inom växtriket. Havs- 
algerna kunna innehålla rätt betydande mängder jod. Enligt en fransk 
forskare, GAUTIERS (CZAPEK. Bd II, sid. 821), uppgår jodhalten hos 
Fucus och Laminaria, tvenne allmänna brunalgsläkten, av vilka det senare 
användes för jodframställning, till ej mindre än 12 mg per 100 gr frisk- 
vikt, medan havsvattnet innehåller så ofantligt små mängder jod, att dess 
påvisande är en så kinkig analytisk uppgift, att man, när joden först 
upptäcktes i början av förra århundradet, trodde, att jod endast fanns 
hos havsalgerna och ej hos havsvattnet. MHavsalgerna kunna sålunda 
anhopa joden till ofantligt högre koncentrationer i sina vävnader än vad 
som motsvarar förhållandet i havsvattnet. Liknande företeelser äro hos 
de högre gröna växterna kända med hänsyn till deras förmåga att upp- 
hopa viktiga näringssalter i sina vävnader, t. ex. kaliföreningar, fosfater 
och nitrater, varvid dock dessa växter ha en stor hjälp för denna an- 
samling i transpirationen, vilken saknas hos havsalgerna. Hos de hög- 
! Jorden i källans avlopp i Ansjö kronopark bildade mycket salpeterkväve, sedan torv- 
mossen dikats och jorden kommit i mera direkt beröring med luften (se tab. 7, n:0 53, 54). 
