416 HENRIK HESSELMAN. (392) 
av Urtica dioica voro nitratfria (se närmare sid. 436). På den fläck, där 
jordprovet från hassellunden insamlades, funnos ock ganska många ar- 
ter, som även anträffas på mark med råhumus, t. ex. Majanthemunm 
bifolium, Trientalis europea, Aira flexuosa. Själva markbetäckningens sam- 
mansättning står salunda i god samklang med den lägre nitrifikations- 
förmågan hos jorden. Samma förhållande återkommer vid en jämförelse 
mellan de å Ornö undersökta lövängarna; jordproven från lövängs- 
partiet med ljung visar en betydligt lägre nitrifikationsförmåga än mot- 
svarande prov från de andra lövängarna (tab. 7, n:r 14—16.) Humustäcket 
i de öppnare lövängspartierna har ej heller någon strängt utpräglad mull- 
karaktär. Omedelbart under de vissnande bladen och grässtråna, förnan, 
finns en mera torvliknande humus, som först djupare ned i marken får 
utpräglad mullkaraktär. Lägga vi nu härtill, att marken i den mera 
öppna lövängen kan åtminstone tidvis torka ut ganska starkt, så ha vi all 
anledning att antaga, att salpeterbildningen i dessa marker är mindre 
livlig än där växterna i stor utsträckning upphopa nitrat i sina vävnader. 
Den örtrika granskogen eller granlunden förhåller sig analogt med löv- 
ängen. Humustäcket är i regel nitrificerbart, nitrifikationsorganismer an- 
träffas i de mera utpräglade typerna. Mera sällan och undantagsvis kan 
man emellertid påvisa salpeter hos växterna, t. o. m. sådana arter, som 
vanligen äro nitrathaltiga, äro i den örtrika granskogen ofta nitratfria, 
t. ex. Nubus ideus, Viola riviniana m. fl. Jordproven från mera utpräg- 
lade granlundar bilda dock vid lagring alltid nitrat, stundom i betydande, 
vanligen dock i mera inskränkt mängd. Då man i granlunden ej har 
anledning att i en större ljustillgång se orsaken till växternas låga nitrat- 
halt, torde det vara riktigast att söka den i mindre livlig nitrifikation. 
I granlunden förekommer ju, om ock spritt och mera fläckvis, blåbärs- 
riset, som är en av råhumustäckets mest karaktäristiska växter; mark- 
betäckningens sammansättning ger sålunda, liksom i vissa partier i löv- 
ängen, en antydan om nedsatt nitrifikation i marken. En orsak härtill 
torde man möjligen ha att söka i det inflytande, som de i granbarren 
alstrade terpentinartade ämnena ha på de salpeterbildande bakterierna. 
En tysk bakteriolog, KOCH (1914), har nämligen nyligen visat, att dessa 
ämnen verka som ett gift på nitrifikationsbakterierna. Nitrifikationen 
blir därför gärna mer eller mindre nedsatt i granskogen, där marken i 
större eller mindre grad översållas med multnande granbarr, som genom 
sina terpentinartade ämnen ofördelaktigt påverka bakteriefloran. 
De örtrika granskogarna övergå genom allehanda varianter i den vanliga 
typiska mossrika granskogen, där väl en del örter och gräs kunna förekomma 
i markbetäckningen, men där dock blåbärsriset jämte andra ris är karaktärs- 
växten, såvida skogen ej är för tätt sluten. Markbildningen är här den- 
