(393) STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. 41 
samma som i den mossrika tallskogen, den mossrika barrblandskogen, 
tallheden m. fl. skogstyper. Det mest karaktäristiska för denna mark- 
bildningstyp är att humustäcket bildar ett skikt på marken, som ome- 
delbart under detta täcke är mer eller mindre starkt urlakat på lösliga 
mineralämnen. I den mossrika granskogen, liksom i övriga skogstyper 
med denna markbildningstyp, bildas icke salpeter; de kväveföreningar, 
som här stå växterna till buds, utgöras av ammoniaksalter eller ock mera 
komplicerade organiska kväveföreningar, såsom aminosyror. Medan vi i 
föregående skogstyper hade att göra med humusformer, som utan vidare 
behandling eller förvandling bilda salpeter, ha vi här humusformer, som 
endast efter en omvandling kunna nitrificeras; i det skick, vari de förekomma 
i skogen, nitrificeras de ej eller ock i knappast nämnvärd mängd. De 
analyser, som gjorts med lagringsprov, är i detta hänseende belysande 
nog; humusprov från dessa typer bilda efter flera månaders lagring en- 
dast mycket små mängder nitrat, de bildade kvantiterna ligga ofta inom 
felgränsen för den använda metoden. Ta vi dessutom i betraktande, 
att lagringsproven befinna sig under gynnsammare nitrifikationsbetingel- 
ser (bättre lufttillgång, gynnsammare fuktighetsbetingelser) än humus- 
täcket på marken, så torde man ha grundad anledning påstå, att i dessa 
skogstyper endast ammoniak och organiska kväveföreningar 
kunna täcka växternas kvävebehov, för så vitt de ej höra till 
Sadanma arter, som kunna assimilera luftens fria kväve. I samt 
liga förut skildrade skogstyper föreligger alltid möjligheten 
att täcka åtminstone en del av kvävebehovet genom salpeter. 
Ser man närmare igenom växtlistorna från de olika undersökta växt- 
samhällena, och söker man sätta dem i relation till markens förmåga att bilda 
nitrat, så finner man en i de stora dragen mycket vacker överensstämmelse. 
Ju mer kvävet kommer växterna till godo i form av nitrater, dess mera 
dominera bredbladiga, kraftigt transpirerande gräs och örter i växttäc- 
ket, ju mindre livlig salpeterbildningen blir, dess mera träda dessa till- 
baka.' I deras ställe uppträda dels mindre fordrande, ofta med myko- 
rhiza försedda örter, dels framför allt ris. I somliga växtsamhällen, t. ex. 
granlundarna, ha vi ofta en blandning av ris och nitratofila växter. Ofta 
äro de mera lokalt skilda åt, i det att risen dominera på vissa, örterna 
på andra partier av marken (se sid. 463), men ibland kunna de också 
förekomma blandade med varandra. Florans sammansättning låter då för- 
moda, att nitrifikationen i marken är mindre livlig. Detta torde ock kunna 
anses bestyrkas därav, att en nitratanhopning mera sällan iakttages hos 
- JA 
! Ett märkligt undantag bilda vissa klippväxtsamhällen av renlay och ljung (se tab. 7 n:o 20). 
Fråga torde ock vara om kärrens och mossarnas växtsamhällen kunna inordnas efter dessa 
synpunkter. 
28. Skogsvårdsföreningens Tidskrift 1917. 
