Al2ie HENRIK HESSELMAN. (398) 
salterna såsom i brunjordarna, utan urlakningen sträcker sig än längre, 
den omfattar även järnoxid, lerjord och fosforsyra. En del av de i 
lösning bragta ämnena utfällas återigen ett stycke ned under markytan, 
där de giva upphov till ett särskilt skikt, rostjorden. Denna märk- 
värdiga markbildning sker under inflytande av humusämnen av utpräglat 
sur beskaffenhet. Många forskare (t. ex. EHRENBERG 1915, RAMANN 
1911) äro av den åsikten, att uttvättningen av järnoxid och lerjord möj- 
liggöres av humusämnenas kolloidala egenskaper, varigenom föreningar, 
som annars svårligen bringas i lösning, lösas och transporteras, nämligen 
i kolloidal form. När dessa kolloida lösningar längre ned i marken 
bliva utsatta för inverkan av elektrolyter (se närmare sid. 305), fällas eller 
kanske rättare uttryckt flockas de åter ut, varigenom rostjordsskiktet 
uppkommer. Podsoleringens teori bildar visserligen ännu icke något 
avslutat kapitel inom jordmånsläran, mycket återstår säkerligen både att 
tillägga och ändra, men så mycket är dock visst, att podsoleringen åstad- 
kommer en ännu skarpare urtvättning och utarmning av de översta jord- 
lagren med hänsyn till de lösliga salterna än vad som äger rum vid 
brunjordsbildningen. De båda jordmånstyperna skilja sig också i sina 
mera utpräglade former väl från varandra. 
I brunjorden finnes en mera jämn övergång från de översta humus- 
rika partierna till den underliggande mineraljorden. Humuslagret är i 
allmänhet väl blandat med jordens mineraliska beståndsdelar och under 
inverkan av de salter, som bildas vid mineralens vittring, flockas humus- 
ämnena ut ur sina lösningar, humusskiktet får en tydlig mull- eller klump- 
struktur. En helt annan bild företer den genom podsoleringen upp- 
komna markprofilen. I sin mest utpräglade form, sådan den uppträder 
i våra mera kalkfattiga marker, bevuxna med barrskogar, utmärkes den 
av ett ytligt liggande humusskikt, som omedelbart vilar på blekjorden, 
vilken i sin tur underlagras av rostjorden. Denna övergår sedan utan 
några tvära avbrott i den underliggande mineraljorden. Det på marken 
vilande humusskiktet har bildats utan inverkan av saltlösningar eller elek- 
trolyter, det saknar den för mullen utmärkande klumpstrukturen, är segt 
och mera jämnt, möjligen med undantag av den allra understa, närmast 
mot mineraljorden liggande delen, som har en tendens till mulliknade 
struktur. Detta humustäcke ger vanligen med lackmuspapper en skar- 
pare sur reaktion än brunjordens humuslager. 
De olikheter, som finnas mellan brunjordar och mycket ute 
präglade podsoljordar, sträcka sig även till formerna för kvä- 
vets omsättning. I de förra bildas salpetersyra, åtminstone 
hos de i Sverige undersökta typerna, i de senare stannär ned 
brytningen av de organiska kväveföreningarna vid ammoniak. 
