(401) STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER, 425 
förete ett allt annat än växtligt utseende, komma sluttningarnas gran- 
skogar att höra till våra allra vackraste och växtligaste. Marken och 
markbetäckningen förete lika stora skillnader. På de mest gynnsamma 
platserna kommer intet blekjordsskikt till utbildning, vi ha alldeles som 
i brunjorden en jämn övergång mellan de översta humusrika skikten 
och den underliggande mineraljorden, humustäcket har utpräglad mull- 
struktur, kvävet omsättes till salpetersyra. Granskogens normala en- 
formiga markbetäckning har ersatts av en ört- och gräsvegetation (jmfr 
t. ex. granskogen i Undrom sid. 462). De olikheter, som i avseende på 
markbildningen finnas mellan Jämtlands silurområde och mellersta och 
södra Sveriges kalkområden sammanhänga med olikheterna i klimatet. 
Det norrländska klimatet är utan tvivel ett ännu mera utpräglat podsol- 
klimat än mellersta Sveriges, förhållandet mellan avdunstning och neder 
börd gestaltar sig ännu ogynnsammare för avdunstningen, den kortare som- 
maren och den lägre temperaturen gynnar uppkomsten av starkt sura 
humusformer, som starkt befordra podsoleringen. Urtvättningen av lös- 
liga salter försiggår därför på det hela taget starkare i Norrland (se även 
OLOF TAMM 1912). 
Den olikhet, som sluttningar och plana marker förete med hänsyn till 
markbildningen och floran, sammanhänger på det närmaste med den lösta 
kalkens vandringsriktning kan även spåras i markens topografi i smått t. ex. i 
Ammers kronopark (se sid. 470). På den plana marken föres den lösta kalken 
huvudsakligen nedåt, sålunda bort från humustäcket, i sluttningarna där- 
emot rör sig vattnet mera utmed markens yta, urtvättningen blir mindre 
stark och en tillförsel av mineralämnen från högre belägna trakter kan 
t. o. m. äga rum. I ett sådant klimat som Norrlands visar sig därför 
kalkens inverkan på markbildningen och vegetationen ofta icke där den 
anstår i marken utan där, dit den lösta kalken föres av vattnet. De plana 
markerna, som så småningom berövas sin kalkhalt, ha en torftig vegeta- 
tion, skogarna få ett utpräglat råhumustäcke och växa i regel mindre 
väl. Sluttningarna däremot, där kalkuttvättningen sker mindre snabbt, 
eller där en kalktillförsel äger rum, utmärkas av en örtrik vegetation, 
humustäcket har utpräglad mullstruktur, kvävet omsättes till salpeter och 
granskogarna förete den högsta grad av växtlighet. 
Kalkens uppträdande visar sig dessutom i torvmarkernas vegetation. 
Det kalkhaltiga vattnet ger upphov till kärrformationer och många kalk- 
växter uppträda företrädesvis i försumpningarnas randformationer. Där 
kan man t. o. m. finna så egendomliga vegetationsbilder som guckuskon 
(Cypripedium Calceolus), växande i mitten av en tuva av Sphagnum 
fuscum (se fig. 29). 
Alldeles analoga företeelser återfinnas, då man jämför floran på urkalk 
