428 HENRIK HESSELMAN. 494 
liksom också i den bättre genomluftning, som är en följd av rörligare 
vatten (jmfr även HESSELMAN 1910). Liknande företeelser möta överallt 
i skogarna, ehuru mer eller mindre utpräglade. I skarpa sluttningar är 
marken vanligen av bättre beskaffenhet än på mera plan terräng, blek- 
jordslagret mindre skarpt utpräglat och humustäcket av en gynnsam- 
mare beskaffenhet. I detaljerna kan man väl finna starka växlingar, och 
undantag från regeln kan man också se, men i det stora hela har det 
sin riktighet, vad här sagts om sluttningarnas företräde i avseende på 
markbeskaffenheten. Överallt rör det sig om samma grundprincip för 
markbildningen, uttvättningen av de översta markskikten och elektro- 
lyternas vandring, vilka dels såsom näringssalter direkt gynna trädens 
växt, dels ock påverka omsättningen av humustäcket och därigenom indirekt 
influera på vegetationen. Där förhållandena äro särdeles gynnsamma, 
såsom i områden med kalkhaltig berggrund, träffa vi på sluttningarna 
ända upp i Lappland i ett utpräglat podsolklimat marker, som likna 
brunjordarna och i vilka det organiska kvävet omföres till salpeter. Ex- 
mepel på dylika marker lämna t. ex. de närmare skildrade örtrika gran- 
skogarna å krpk. Undrom i Jämtland samt vid Djupdal och å krpk. Björn- 
berget i Vilhelmina sn i Lappland (se sid. 463, 464). Andra exempel ha 
vi i de örtrika björkängarna vid Mullfjället i Åre och å Tåsjöberget i 
Ångermanland (se 439, 440). På mera kalkfattig mark utbildas en liknande 
ehuru ej så utpräglad jordmånstyp t. ex. å Rokliden. 
I princip bör man enligt min uppfattning på samma sätt förklara 
vegetationen och markbildningen i lunddälderna. Dessa utbildas som 
nämnts, omkring bäckar och smärre vattendrag. De salter, som uttvät- 
tats eller utlösts ur de marker, varifrån vattnet kommer, påverka hu- 
musbildningen i lunddälden. Oaktat maskar synas förekomma i ringa 
mängd, har humustäcket alltid en ganska utpräglad mullstruktur. Kvävet 
omsättes i stor omfattning till salpetersyra, det stora Aertalet växter äro 
rika på nitrat. Markbildningen och omsättningen i humustäcket försiggå 
här, tack vare det elektrolythaltiga vattnet, på samma sätt som i södra 
och mellersta Sveriges rena mullmarker. Växter, som fordra en sådan 
jordmån, finna därför sin trevnad i lunddälden och där träffar man också 
ej så få sydskandinaviska relikter. 
I de undersökta lunddälderna i Helsingland (se sid. 446, 450) funnos 
såväl alm som lind (se fig. 30) samt vidare olvon (Viburnum opulus), måbär 
(Ribes alpinum) och try (Lonicera xylosteum ) förutom en del örter och 
gräs. GUNNAR ANDERSSON och SELIM BIRGER (1912) ha i sitt bekanta 
arbete om den norrländska vegetationens invandringshistoria framhållit 
sydbergens roll för de sydskandinaviska arterna på grund av den 
högre temperatur och det frostskydd, som dessa lokaler erbjuda de mera 
