430 HENRIK HESSELMAN. (406) 
köldömma arterna. Även om, såsom jag nyss påpekat och ytterligare 
kommer att belysa, markbeskaffenheten har sin betydelse för dessa syd- 
skandinaviska arters uppträdande, så är dock den högre temperaturen 
alldeles avgjort en mycket viktig faktor. Den ger sig så till vida till- 
känna på de undersökta lokalerna i Hälsingland, som de nyssomnämnda 
vedväxterna uteslutande förekomma i de starkt sluttande lunddäldernas 
allra översta partier, där väl frostfriheten är som störst, medan de sak- 
nas i de lägre, ehuru någon egentlig skillnad knappast torde förefinnas 
i avseende på markbeskaffenheten. 
De egentliga sydbergen ha en markbeskaffenhet, påminnande om lund- 
däldernas; humustäcket är mullartat, och kvävet torde i regel omsättas 
till salpeter. Åtminstone är så fallet i ett av mig undersökt, hittills ej 1 
litteraturen beaktat sydberg, Hundberget vid Älvsbyn i södra Norrbotten. 
Florans allmänna karaktär, den alls ej ovanliga förekomsten av sådana 
utpräglade nitratväxter som stinksyska (Stachys silvatica) och hallon 
(Kubus ideus) m. f., tala för att salpeterbildning ofta förekommer i syd- 
bergen. Vi ha här för övrigt samma villkor för salpeterbildning, som på 
många andra sluttningar. Genom de oupphörliga rasen blandas humus 
och mineralpartiklar med varandra, och ofta fuktas marken av ur berget 
framsipprande vatten, som under sin väg genom springor och sprickor 
löst ut salter, som kunna påverka humusämnena. I den överensstäm- 
melse i avseende på kvävets omsättning, som finnes mellan sydbergs- 
lokaler och lunddälder, har man enligt min uppfattning att söka en av de 
viktigare orsakerna till att båda slagen av ståndorter äro lämpliga för sydskan- 
dinaviska relikter. Många av dessa äro ju ganska utpräglade nitratväxter. 
Ser man på de stora dragen av den geografiska fördelningen av olika 
växtsamhällen i Norrland, framträda de markbildande faktorernas stora 
betydelse med oavvislig klarhet och tydlighet. De mera jämna eller 
sakta sluttande markerna bliva alla, även på kalkhaltig mark, rher eller 
mindre starkt podsolerade, barrskogarna med sin enformiga vegetation 
av mossor eller lavar och ris bliva de härskande växtsamhällena. Endast 
under kortare tidsperioder ersättas barrskogarna av växtsamhällen, fram- 
kallade av skogseldar, som i de översta markskikten förorsaka ganska djup- 
gående, men dock mera tillfälliga förändringar. I samband med och delvis 
som en följd av podsoleringen står den allmänna förekomsten av försumpade 
skogsmarker, vilka i synnerhet i sluttningar mot norr ha en betydande ut” 
bredning. Där podsoleringen motverkas eller förminskas genom tillförsel 
av mineralsalter eller där genom starkare lutning urtvättningen är nedsatt, 
bli de mossrika barrskogarnas enformiga markbetäckning uppblandad med 
en del gräs och örter. Där mineraltillförseln är stark, i synnerhet i kalk- 
rika trakter, får moss- eller risvegetationen vika för en ört- och gräsrik mark- 
