(4r3) STUDIER OVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMANER. 437 
I tab. 7 meddelas analysresultaten angående de undersökta jordpro- 
vens kvävehalt uträknad i procent såväl av jordens torrvikt som av dess 
humushalt, bestämd såsom glödgningsförlust. Det visar sig härvidlag 
en ganska anmärkningsvärd skilnad mellan de salpeterbil- 
danderochk de icke salpeterbildande jordarna, de förra ha van- 
ligen" en kväverikare humus än de senare; Hos de salpeterbil- 
dande växlar humusens kvävehalt från 1,3 Wo—35,0 No, de lägsta värdena 
visa härvidlag jordproven från örtrika granskogar (Vilhelmina, Lappland 
1,6 och 1,8 0) samt jordprovet från en fjällbäck vid Duved, (1,3 20). 
Den kväverikaste humusen uppvisar det undersökta beståndet i Dalby 
hage, nämligen 3 20. Ser man på de egentliga mulljordarna, sådana 
man träffar dem i lövängar och under bestånd av ädla lövträd, varierar 
kvävehalten omkring 3,s a 4,0 20. Mycket kväverik humus ha vanligen 
alskogar och lunddälder, i vilka senare alen nästan alltid ingår som en 
viktig beståndsdel. 
Mycket lägre kvävehalt uppvisa råhumusjordarna. Humusens kväve- 
halt varierar från 1,5 20 till 2,8 96, det sista höga värdet har dock en- 
dast anträffats hos en råhumus av mera gynnsam, nästan mulliknande 
struktur. I allmänhet torde man kunna anslå råhumusens kvävehalt till om- 
kring 1,8 a 1,9 0. En märkligt hög kvävehalt visar provet av mulljorden 
från det bästa, i avseende på arealen helt obetydliga barrblandbeståndet 
om 1,500 kbm a Jönåkers häradsallmänning. Humusens kvävehalt uppgår 
här till den mycket höga siffran av 7,7 20. Denna jord har vid lagring icke 
visat nitrifikation, den förtjänar otvivelaktigt en förnyad undersökning. 
Orsaken till dessa här nämnda skillnader torde man helst böra söka i 
den olika förmultningshastigheten, ju snabbare och jämnare den för- 
Siggar, dess högre blir humusens kvävehalt, ju långsammare, 
dess lägre. Arida områden, där förmultningen av organiska ämnen 
går vida snabbare än i humida, ha en kväverikare humus än dessa 
senare (se t. ex. RAMANN 1911, sid. 163—164). En sak, som förtjä- 
nade att undersökas, vore att utreda, om mulljordarnas högre kvävehalt 
även vore att tillskriva en rikligare förekomst av kväveassimilerande 
organismer. Som ett litet observandum torde härvidlag förtjäna fram- 
hållas, att just Dalby hage visar sig ha en mycket kväverik humus. 
Marken är där kalkhaltig och möjligen finnas här betingelserna för ÅAzo- 
tobakter, den kraftigast kväveassimilerande bakterien (se sid. 431). 
De här nämnda värdena på humusens kvävehalt få emellertid icke 
utan vidare tagas som utgångspunkter för bedömande av markens kväve- 
förråd. Denna bör naturligtvis angivas genom absoluta tal, hänförande 
sig till en viss yta och visst djup av marken. De härför erforderliga 
undersökningarna har jag emellertid ej ansett mig ha tid att i detta 
