440 HENRIK HESSELMAN. (416) 
om en mer eller mindre riklig tillgång på salpeter och om en olika salpeter- 
hushållning, ej en fråga om en väsentlig olikhet gent emot de andra 
växtsamhällena med salpeterbildande mark. 
Helt annat är förhållandet, där salpeter ej eller endast i ringa grad 
bildas vid lagring. De prov, som det här gäller, representera en helt 
annan marktyp, nämligen den utpräglade podsoltypen med råhumus. 
Ehuru dessa prov genomga alldeles samma behandling som de övriga, 
förekommer endast en minimal salpeterbildning, nästan liggande inom 
metodens försöksfel. Beräknas det bildade nitratkvävet i procent av total- 
kvävet, erhålles en mycket låg siffra (se tab. 7). Här kan ej häller på- 
visas salpeterbildande bakterier, lika litet som en nitrathalt hos växterna. 
Genom lagringsmetoden kan man sålunda påvisa väsentliga skiljaktigheter 
mellan kvävets omsättningsmöjligheter hos olika jordmåner, och dessa 
skillnader överensstämma med lika väsentliga skillnader i avseende på 
den växtlighet, som utmärker dessa jordmåner. 
Kar. XII. Salpeterbildningens roll för skogens växtlighet. 
Endast mera sällan kan man påvisa salpeter hos trädartade växter. 
Vid mina undersökningar har detta endast någon gång lyckats hos sådana 
arter som alm (Ulmus montana), hassel (Corylus avellana), ask (Fraxinus 
excelsior) samt krusbär (/Mibes grossularia), måbär (Mibes alpinum) och 
benved (ELvonymus europens). Det vore tydligen alldeles förhastat att 
av de negativa resultaten draga den slutsatsen, att salpeter ej skulle 
upptagas av träden. Hos de örtartade växterna har jag ofta funnit den 
största salpeterhalten vid nodi, vid bladbasernas fästpunkter och dylikt. 
Hos träden äro dessa ställen mer eller mindre förvedade och denna för- 
vedning kan mycket väl hindra reaktionen mellan salpeter och difenylamin 
(se närmare sid. 324). Vidare kunna träden höra till sådana växter, som 
förbruka salpeter, allt efter som den upptages. Även på mycket sal- 
peterrik mark, t. ex. kompostjord, fann SCHIMPER (1890) en ringa sal- 
peterhalt hos unga exemplar av hästkastanje och en lönnart och troligt 
är, att även andra träd förhålla sig på samma sätt. Nitrifikationens roll 
för träden kan därför utan experiment endast på indirekt väg studeras. 
Med hänsyn till våra vanliga kulturväxter har man ofta ett ganska 
rikt material av experiment och gödslingsförsök att stöda sig på för att 
avgöra, vilka kväveföreningar de helst upptaga. Dylika undersökningar 
saknas icke helt på skogsbrukets område, men av nära till hands liggande 
skäl kunna sådana försök endast omfatta en kortare period av trädets 
liv. Då det icke är alldeles uteslutet utan som jag i nästa avhandling 
kommer att visa, ganska sannolikt, att det med hänsyn till kvävebe- 
hovet förefinnes en skillnad mellan unga trädplantor och äldre, fullt ut- 
