(419) STUDIER ÖVER SALPETERBILDNINGEN I NATURLIGA JORDMÅNER. 143 
sådan mark, där kvävet nitrifieras. Även försöken på de danska ljung- 
hedarna visa en större växtlighet hos granen på nitrifierande mark 
(MÖLLER och HELMS 1913). 
Mera oklar är 1 vårt land frågan om tallens ställning till salpetern. 
De örtrika tallbestånden på Gotland förete ingen högre grad av växtlig- 
het, framförallt är skogen ganska kort och träden grovgreniga (se fig. 
15). Det vore emellertid ytterligt förhastat, om man ville anse, att den 
nitrifikation, som förekommer i dessa marker, skulle vara orsaken härtill, 
man har här sannolikt att göra med en mångfald ogynnsamma fak- 
torer, härrörande av såväl klimatet som den föregående beståndsskötseln. 
Erfarenheten från de nordtyska skogarna visar nämligen, att även tallen 
företer sin högsta grad av växtlighet på sådan mark, där kvävet nitri- 
fieras. VOGEL VON FALCKENSTEIN (1913) har undersökt nitrifikationen 
i en del tyska skogsjordar. Han fann, att det förekommer en rätt livlig 
salpeterbildning i sådana bestånd av de nordtyska tallskogarna, där det 
finnes en undervegetation av bok. Han uppskattar på grund av sina 
försök salpeterbildningen till ett så pass högt belopp, att tallens kväve- 
behov därigenom fullständigt täckes. Han finner också, att markens 
bonitet stiger med kvävets omsättning till nitrater och hans resultat äga 
för denna diskussion ett alldeles särskilt intresse. Han undersökte i 
mineralogiskt hänseende mycket likformiga jordar, nämligen flygsandsdyner 
(VOGEL VON FALCKENSTEIN 1911), som på grund av olika beståndsbe- 
handling hade en växlande halt av kväve och humus. Ehuru markerna 
i mineralogiskt hänseende äro synnerligen näringsfattiga, växa dock där 
mycket vackra tallskogar, men tallskogens växtlighet beror av markens 
förmåga att bilda nitrater. De bästa markerna bilda de största nitrat- 
mängderna. Då de olika markerna i mineralogiskt hänseende äro lik- 
värdiga, framträder salpeterbildningens roll för skogen så mycket klarare. 
Den erfarenhet, som föreligger på detta område, visar sålunda, att 
samtliga träd växa bäst på sådan mark, där kvävet nitrifieras, 
och att vid en jämförelse mellan i mineralogiskt och fysikaliskt 
hänseende likformiga marker boniteten stiger med markens 
förmåga att bilda salpeter. 
På grund av klimatets beskaffenhet och markens kalkfattigdom bildas 
helst i våra skogar icke nitrificerande råhumusformer. Fråga är emeller- 
tid, om ej vår skogsskötsel mången gång kan länkas i en sådan riktning, 
att vi kunna framalstra salpeterbildande humusformer. Vad som då när- 
mast är att tänka på är den roll, som en inblandning av lövträd i våra 
barrskogsbestånd kan spela för humuskvävets nitrifikation. Endast tvenne 
sådana bestånd ha av mig hittills undersökts, båda belägna i Norrland och 
uppkomna efter brand. I det ena visade sig en liten tendens till sal- 
