408 GUNNAR SCHOTTE. (550) 
ryska Polen samt norra Galizien, och slutligen finnes den inom ett 
icke så synnerligen stort område i Karpaterna, särskilt i deras högsta del, 
Tatra. Mera detaljerade uppgifter om den sistnämnda förekomsten, sär- 
skilt inom Österrike, lämnas av CIESLAR (464). 
I Alperna går lärken högt upp mot trädgränsen och bildar där ofta 
krokiga, buskliknande träd. Högst över havet är den observerad i Dau- 
phiné eller cirka 2,500 m över havet. Å Montblanc går den 2,200 m 
högt, i Central-Alperna 2,000—2,400 m, i Karpaterna 1,580 m och i 
Schlesien 866 m. Den undre höjdgränsen ligger i Alperna 4—700 m, 
i Sydtyrolen 6—700 m, i nedre Österrike 500 m och i Schlesien 357 m. 
Inom sitt naturliga utbredningsområde uppträder lärken i större rena be- 
bestånd i Wallis och Engadin, men förekommer i Alperna även i bland- 
ning med brödtall (Pinus Cembra), gran och bergtall (Pinus montana). 
Med undantag av den översta höjdzonen blir den här lätt undanträngd 
av granen. Lärkskogen övergår också till brödtallskog, ( WARMING 
637). Vegetationen under lärkbestånden utgöres av buskar, såsom Kosa 
pomifera, Daphne alpina och Juniperus sabina, samt många örter, så- 
som Melampyrum silvaticum, Lychnis flos Fovis, Viola pennata, Ononis 
rotundifolia, Arnica montana, Solidago alpestris och Campanula barbata. 
Men även åtskilliga ris förekomma såsom Linnea borealis, Vaccinium vitis 
idea och Rhododendron ferrugineum. Från lärkskogarna i Wallis om- 
talas, att mjölonriset (Årctostaphylos uva ursi) breder sig som en glän- 
sande matta å marken, tydande således på en ganska torr ståndort. 
B. Den europeiska lärkens införande i Sverige (Norge och Finland) 
m. fl. länder samt äldre åsikter om dess framtid. 
Första gången lärk omnämnes från Sverige är i den år 1555 av OLAUS 
MAGNUS i Rom utgivna historien om de nordiska folken (753). Å sid.. 411 
heter det där i översättning, att »gran, tall, en och lärk finnas i stort 
överflöd i Nordens skogar och nå en sådan höjd, att de kunna förliknas 
vid höga torn». Man kunde tänka sig, att OLAUS MAGNUS missminner 
sig, när han nere i Italien beskriver våra skogar, så mycket mera som 
han på resa från Sverige säkerligen passerat lärkskogari Schweiz. Hans 
skildring åtföljes emellertid av vidstående teckning (fig. 12), som förf. 
vill giva en annan tolkning. Till vänster är ett träd, som föreställer en 
gran, i mitten en tall och därunder tvenne enbuskar. Trädet till höger 
med de breda barren är däremot ej någon lärk, utan ganska säkert en 
idegran. Frukterna äro ritade ungefär på samma sätt som enens. Så- 
lunda har OLAUS MAGNUS endast förväxlat namnen, och säkerligen menat 
idegran, som på 1500-talet var vanligare i våra skogar än nu. 
