470 GUNNAR SCHOTTE. (552) 
och lärkplantorna »kunna sedan, efter 2:ne års förlopp, flyttas ut, hwar 
man wil hafwa dem, såsom på sidorna af magra backar, där få andra 
Trän wela trifwas.» 
Den äldsta utförliga redogörelsen för lärkplantering i vårt land åter- 
finna vi i Hushållningsjournalen för år 1782 (7), där CLAS ALSTRÖMER 
redogör för sättet att plantera »Lärke-Trädet och Silfwer-Furan». Han 
rekommenderar livligt odling av dessa träd, »som wäxa fortare än något 
annat af de mig bekanta, och som kunna tjena både til byggnader och 
bränsle, och tillika til winnande av prydnad och lugn». De råd han 
meddelar om trädets odling, säger han sig ha hämtat ur de bästa engelska 
böcker, och han vet av egen flerårig erfarenhet, att lärken trives i klimatet 
i Sverige, och att den växer »frodigt och fort på magraste jord». AL- 
STRÖMER beskriver, huru lärkkotten skall klängas, samt hur fröet utsås i 
frösängen. Han rekommenderar plantornas omskolning vid 2 års ålder 
samt för andra gången vid 4 års ålder i mager jord. Han vill sedan 
utplantera lärkarna som 7-åriga på den plats, där de skola förbli för 
framtiden. Han framhåller, att »magraste sand och grus på högsta 
backar kunna bliwa bevuxna af detta träd; men på waåt jord triwes det 
ej». — »Weden af detta Träd, star länge mot röta och brinner troge; 
således det tjenligaste til husbyggnader, och at dertil planteras; hälst 
det wäxer fortare än något af de Swenska wilda Träden, eller som tåla 
Swenska Climatet». — ALSTRÖMER hade redan cirka 20 år tidigare gjort för- 
sök med lärk. Resultatet härav skildrar han på följande sätt: »Prof på detta 
Trädets skyndsamhet i wäxt, har jag under mina egna ögon, af några 
Trän, som jag år 1763 hemskickade från London, som då ej woro mera 
än 2 år gamla, och det nedersta af Stammen ej tjockare än en Gås- 
penna. De planterades då i Halland på min gård Gåsevadholm uti 
Trägarden, och är nu et af dem, på dess tjuguförsta ålders år, 22 alnar 
högt, och har wid en alns höjd öfwer roten, 7'/> qwarters omkrets, eller 
än 15 tums diameter.» 
Enligt uppgifter på flera ställen i litteraturen (295) skulle också på 
1700-talet ha utsatts lärk vid Wikmanshyttan. 
Från Lund berättar A. J. RETZIUS år 1798 (z565), att lärken »tåler 
ganska väl vårt klimat, men synes icke hafva den snälla växt, hvarföre 
den så mycket berömmes; om den leraktiga jordmån är härtill vållande, 
som Herr PALLAS i dess Flora Rossica säger icke vara förmånlig för 
lärkträdet, vet jag icke>. 
Bland andra, som lämnat uppgifter om lärken i den äldre svenska 
litteraturen, må nämnas CARL ERDMAN, som i en akademisk avhandling 
1804 (65) anför: »Lark, Pinus Larix, P. Strobus, Picea m. fl. som erfaren- 
heten redan visat att de tåla klimatet, blifva för vår framtid ett ämne 
