(563) LÄRKEN. 481 
Om lärkinförseln i Bohuslän lämnar J. ÖLBERG meddelande i Göteborgs 
och Bohusläns hushållningssällskaps kvartalsskrift av år 1901 (754). År 
1837 införskrevs sålunda lärkfrö från Hamburg och 1863 utdelades av 
hushållningssällskapet 38 skålpund lärkfrö. År 1866 skänkte brukspatron 
JAMES DICKSON 35,000 skottska omskolade lärkplantor, vilka utsattes 
på 27 ställen i länet, däribland g9,000 å Solberga prästgård. 
Flertalet av de lärkbestånd hos oss, som äro under 50 år, hava upp- 
dragits av frö från Tyskland eller Tyrolen. Efter den tiden börja också 
de svenska skogsmännen bli mera reserverade i sina uttalanden om lär- 
kens framtid i Sverige. I huvudsak berodde väl detta på, att mången 
tysk skogsman började varna för lärkodling. Men även erfarenheter 
från de yngre lärkplanteringarna i vårt land kunna anses ha bidragit härtill. 
C. A. T. BJÖRKMAN är i sin handbok av år 1877 (385) ganska betänk- 
sam. »Vid detta trädslag fäste skogsmännen förr mycket stora för- 
hoppningar, vilka dock, efter den erfarenhet man i Tyskland vunnit, ej 
anses hafva blifvit förverkligade.> Han omnämner lärkkräftan i Tyskland 
och framhåller, att »det återstår nu att inhämta, huruvida förhållandena 
hos oss i detta afseende komma att visa sig gynnsammare.» WOLFF, 
som däremot under hela sitt liv var anhängare av lärkträdet, pläderade 
kraftigt vid värmländska bergsmannaföreningens årsmöte 1877 (272) för 
lärkens odling i Bergslagen och meddelade erfarenheter härom. 
Genom WOLFF och andra togs lärkfrågan ofta upp vid Bergsmanna- 
föreningens årsmöten, såsom 1878 (300), 1887 (275) och 1894 (277). 
En varm lärkentusiast var också jägmästaren J. F. ARPI. År 1860 
började han plantera lärk på en kal, stenbunden och torr mark utanför 
Köping. Enligt dennes redogörelse vid Bergshanteringens vänners sam- 
manträde 1881 (307) uppdrogos de vackra lärkbestånden därstädes till 
en början på 4,5 fots förband, men senare på 9 fots. Han framhöll då 
också, att »på oduglig, kal och stenig mark kan lärkträdet ge 3 gånger 
mer vedmassa än gran, och tall ger än mindre». Genom ARPIS energiska 
arbete anslog Västmanlands läns landsting medel för plantering av 150 
tunnland med lärk. ARPI grundade också de vackra lärkbestånden å Lisjö 
(försöksytorna 324 och 325), där han var skogsförvaltare från år 1851. 
Karaktäristiskt för omsvängningen i åsikterna hos oss till lärkens nackdel 
äro uttalanden av C. M. SJÖGREEN, som likväl hade det vackra bestån- 
det vid Södra Djurledet å Omberg till äskådningsmaterial. Redan 1858 
är han något reserverad (205). Han framhåller då, att det stora rykte, 
som lärken för en tid sedan hade i Tyskland, icke är så f rtjänt, som man 
förmenat. Han påpekar, att irena bestånd ställer den sig glest, varigenom 
marken skulle »utmagras och täckas med ogräs». I blandbestånd däremot 
kemme lärkraderna att förkväva granraderna, varigenom man blir tvungen 
