482 GUNNAR SCHOTTE. 504 
borthugga de förra. Häremot kan dock invändas, att samma olägenhet 
kan vidlåda en radplantering av tall och gran, om ej bestånden ansas i 
tid. Att förresten ej all lärk blir storgrenig till förfång för sina gran- 
nar, skall visas längre fram. 
År 1891 fördömer SJÖGREEN däremot lärken nästan alldeles (206). Han 
hade nu i Harz sett avskräckande exempel på mer eller mindre miss- 
lyckade lärkplanteringar och hört de tyska skogsmännens misströstan om 
dem. Han tillägger slutligen: »Med lärkträdet är samma förhållande i 
Harz som hos oss, att detta, liksom andra främmande trädslag, hellre 
angripes af det vilda och tamdjuren än de inhemska barrträden, var- 
jämte ekorrarna understundom helt och hållet fördärfva hela bestånd 
genom att där och var kringbarka stammen. Några af våra skogsmän 
odla nu detta trädslag i tämligen stor utsträckning, men tillåter jag mig 
varna för detta, och föreslå, att lärkträdsodlingen inskränkes till en obe- 
tydlighet, och att vi i stort endast odla vår vanliga tall och gran». 
Med det inflytande SJÖGREEN hade som en av landets främste skogs- 
odlare är det givet, att detta uttalande skulle få en viss betydelse. Förf. 
har också lagt märke till, huru lärkodlingarna på flera trakter betydligt 
minskat efter 1890. 
I de smärre, populära handböckerna och smaåskrifterna, som utkommo 
på 1870- och 1880-talen (17, 39, 67, S5, 197, 208, 269), omtalas ännu 
lärken med eller utan rekommendation. I på 1890- och 1900-talet ut- 
kommande, liknande arbeten nämnes lärken ytterst kortfattat eller över- 
hoppas alldeles. 
En livlig förkämpe fick lärken emellertid på 1900-talat i ELIS NILSON, 
som själv ingående studerat den i Skottland (743, 744). Han utsände 
också ett cirkulär för att höra skogsmännens mening. Svaren å detta 
finnas intagna i Tidskrift för skogshushållning 1901 (745) och visa, att 
många skogsmän, särskilt i södra delarna av landet, ställde sig skeptiska 
vis a vis lärkens framtid. 
I Bergslagen åtnjöt dock lärken alltjämt i stort sett förtroende; bland 
annat bidrog nog härtill WOLFFS propaganda. J. O. AF ZELLÉN visar 
sig också i en uppsats i Skogsvännen 1901 (250) uppskatta lärkens goda 
egenskaper, medan A. WAHLGREN såväl 1902 (257) som 1912 (253) uttalar 
sig mera reserverat. I sin stora handbok avråder WAHLGREN (255) att 
införa lärk å dåliga tallmarker. Han anser också, att om lärken ej hade 
de relativt stora fordringarna på markens kemiska och fysiska tillstånd, 
skulle vi i våra skogar haft vida flera vackra grupper och småbestånd 
av detta trädslag, än vad nu är fallet. 
Innan detta kapitel avslutas skall några ord nämnas om den europeiska 
lärkens införande i andra länder. 
