(627) LÅRKEN. 54 
un 
produktion och sålunda tillsättandet av jordförbättringsmedel ej vara 
enda utvägen härtill, en utväg som annars TIBERG var ivrig anhängare 
av. Som exempel härpå nämner han det senare även genom HESSEL- 
MANS (S2, S3) undersökningar bekanta lärkbeståndet å Dalkarlsberget vid 
Lesjöfors. TIBERG håller före, att detta berg är uppbyggt av tämligen 
mager granit och finner det därför märkligt, att så hög produktion eller 
enligt EKMAN 8,45 kbms medeltillväxt kunnat nås, då den omkringliggande 
försumpade granskogen ej producerar mer än omkring 1 kbm. Genom 
dikning har dock marktillståndet, där lärkbeståndet uppdragits, högst 
betydligt förbättrats. Detta lärkbestånd i Dalkarlsberget har emellertid 
i den beståndsöversikt, som lämnas i ett följande kapitel hänförts till 
lärkbonitet II, d. v. s. nästan är jämförbart med de bättre bestånd såväl i 
vårt land som å kontinenten. Däremot tillhör det ett par hundra meter öster 
om ytan 277 befintliga blandbeståndet av tall, gran och lärk (ytan 333) 
endast lärkbonitet III. Möjligen kunna de goda dräneringsförhållandena 
förklara lärkens otroliga växt å ytan 277, som dock efter en starkare 
galiring skulle vara betydligt större. Det 58-åriga beståndets virkes- 
massa var hösten 1913 360 kbm lärk och 42 kbm gran. Lägges härtill 
de av EKMAN (62) antagna 120 kbm, som skulle uttagits genom tidi- 
gare gallring (sannolikt något hög siffra, då faktiskt beståndet gallrats 
alldeles för svagt), skulle totalprodukten uppgått till 3522 kbm eller jämnt 
9 kbm per har och år, medan den försumpade granskogen endast pro- 
ducerat I kbm. HESSELMAN framhåller det som mycket troligt, att den 
starka växlingen i produktion förorsakas av träden själva genom olika 
vattenförbrukning. Han har sålunda genom grundvattensmätningar på- 
visat, att lärkbeståndet genom sin avdunstning åstadkommer en grund- 
vattenssänkning under den i granskogen rådande nivån. Det utpräglat 
ortstensartade rostjordslagret har av lärkrötterna, såsom HESSELMAN fram- 
håller, liksom blivit uppluckrat. 
Här har sålunda HESSELMAN påvisat, att den starka avdunstnings- 
förmågan hos lärkbestånden kan vara i stånd att förhindra skogsmarkens 
försumpning. Däremot torde ej lärken kunna användas för att direkt 
torrlägga försumpad mark, utan effektiva dikningsåtgärder måste först vid- 
tagas. Lärken älskar nämligen djup och frisk jordmån, men ej fuktig 
mark. Trots sin höga transpirationsförmåga (114,868 gr vatten per år 
på 100 gr barrtorrsubstans) ställer den t. o. m. ganska ringa fordringar 
på markfuktighet, vilket sammanhänger med dess mycket kraftigt ut- 
vecklade rotsystem. Det betydande provytsmaterial, som förf. hopbragt, 
visar också, att lärken med fördel går till på alla medelgoda marker i 
vårt land, och att den där utvecklar sig kraftigare än tall och gran. Där- 
emot bör den ej odlas å de allra torraste markerna såsom å de utjäm- 
