TO GUNNAR SCHOTTE, (652) 
Procent av stamantalet su Ö TIO :20- 30 407-50 60 70 50 90 100 
Relativ diameter ,................... 50 69 78 84 90 96 101 108 116 128 162 
I grafisk form återfinnes serien i figur 52. Med hjälp av denna serie 
har man således möjlighet att uppdela vilket lärkbestånd som helst i 
dimensionsklasser av önskad storlek. 
Blandskogar med lärk. 
De mål, skogsmannen vill nå genom att skaffa sig blandade bestånd, 
kunna sammanfattas i följande satser: 
Högre produktion. 
Värdefullare dimensioner. 
Bättre marktillstånd. 
Större motståndskraft mot sjukdomar och skador. 
Från dessa synpunkter skola vi granska de olika trädslagsblandningar 
med lärk, som kunna förekomma i vart land. 
Blandskog av lärk och tall. 
Denna blandningstyp är den vanligaste. Den har i regel uppkommit, 
genom att vid skogssådder använts blandat tall och lärkfrö eller någon 
gång genom sadd av lärkfrö för sig i vissa rutor och tall eller blandning 
av tall och gran i andra. I några fall ha dylika blandbestånd upp- 
kommit, genom att lärk planterats aå hyggena och tall självsått sig, eller 
också omvänt genom att lärk inplanterats i självsådderna eller sådderna, 
där smärre luckor uppstått. Mindre ofta ha båda trädslagen planterats 
samtidigt, t. ex. genom radplantering av I rad lärk och I rad tall. 
Många skogliga författare, såsom t. ex. HESS (536 a), framhålla, att 
det är meningslöst att uppdraga blandbestånd av två ljusälskande träd- 
slag och de fördöma därför den ganska vanliga blandningen av tall 
och lärk. Andra hålla före såsom WAHLGREN (255), att olägenheterna 
med dylik blandning äro att söka i lärkens förväxande egenskaper. Den 
får nämligen stort försprång, varigenom dels topparna skulle starkt på- 
verkas av vindarna, så att träden bli krokvuxna, och dels vittgående 
grenar utveckla sig, vilka piska och trycka sina grannar. Förf. vill ej 
förneka mycket tydliga exempel härpå i 20—40-åriga skogsodlingar i 
vårt land, men hänför fenomenet uteslutande till fröets härstamning. 
Den mera greniga och risiga tyrolerlärken blir vanligen besvärlig i 
blandbestånd. En mera rakvuxen och mindre grenrik ras förhåller sig 
helt annorlunda. Sålunda inkräktar den skotska rasen, liksom sannolikt 
också den schlesiska, enligt CIESLARS (465) undersökningar att döma 
långt mindre på sina grannar. 
