590 GUNNAR SCHOTTE. (678) 
kräftan som sådan ej var känd, men däremot skildringar av sjukdoms- 
symptom, såsom t. ex. ett yttrande av greve BECK-FRIIS vid lantbruks- 
mötet 1865 (297) tydande på, att vederbörande sett följderna av lärkkrät- 
tans härjningar. Så har också säkerligen varit förhållandet i England. 
Sålunda omtalar BOOTH (435) efter hertig JOHN av ATHOLLS dagboksan- 
teckningar från 1795, att lärken dog bort på låga platser och att enda 
botemedlet var att behandla den som »alpträd». Denna iakttagelse ty- 
der på, att lärkkräftan redan då fanns i de skotska lärkplanteringarna. 
Den kommitté, som 1904 meddelade resultaten av efterforskningar om 
kräftan i Skottland, meddelar t. o. m. (597), att den fått en uppgift 
från en person, att en sjukdom å lärk iakttagits i England 1738, vil- 
ken torde åsyfta lärkkräftan. 
Att sålunda lärkkräftan först på senare tider låtit tala om sig beror 
säkerligen ej på, att den icke funnits, utan att tillräcklig uppmärksamhet 
ej ägnats densamma. Så har förf. även funnit vara fallet i vårt land, 
då t. ex. ofta vid förfrågan lärkbestånden förklarats vara fria från kräfta, 
men vid närmare efterforskning nästan alltid varit något angripna. Förf. 
har också bl. a. i Skåne iakttagit gamla läkta kräftsår å äldre lärkar, 
vilka tyda på förekomst av lärkkräfta innan den enligt ovan antydda 
spridningsteori skulle hunnit till vårt land. 
Lärkkräftan är i första hand enl. HARTIGS (576), MASSEE'S (563) 
m. fl:s undersökningar en sårparasit, d. v. s. barken måste på ett eller 
annat sätt såras för att svampen skall få rotfäste. Dessa sår kunna 
uppstå av många orsaker och genom olika tillfälligheter. Bland sådana 
må framhållas frostskador, vindbrott eller snöbrott, kvistarnas gnidning 
mot varandra, hagelskador, ekorrens gnag samt framför allt bett av in- 
sekter, som äta bark såsom C/hermes abtietis. 
Hos unga plantor finner man ofta sår nära marken. Här kunna plan- 
torna blivit skadade vid utplanteringen eller av arbetarnes fötter, av bo- 
skapen, av harar och kaniner m. fl. Nära marken, där det är fuktigast, 
gro också svampsporerna lättast. Slutligen har RICHARDSSON m. fl. (5985) 
erinrat om, att sår å stammarna ej sällan uppstå genom skott vid jakter, 
varigenom lärkkräftan sprides. 
Bland dem, som i senare tider utfört särskilda infektionsförsök, må 
nämnas GEORGE MASSEE (563). Alla av honom utförda försök eller 
104 stycken på osårade lärkgrenar, på unga skott eller på gamla träd 
och vid olika årstider misslyckades fullständigt. Men i förut sårad yta 
gick det alltid lätt att få fart på sjukdomen. Mest mottagliga härvid 
voro 2—3 år gamla grenar, medan försöken ej lyckades på 5-åriga gre- 
nar. Infektionen gick bäst till i maj månad. 
Den som också särskilt ingående studerat lärkkräftan i England är 
