(739) LÄRKEN. 657 
ligen äro den sibiriska lärkens barr längre än hos den europeiska, men 
de kortare grenarna producera möjligen mindre barrmängd. 
I Ryssland och Sibirien är lärken van vid ett torrt fastlandsklimat och 
bör således även vid förflyttning föredraga sådant. Man vore därför böjd 
antaga, att den ej skulle trivas i t. ex. vårt fuktiga västkustklimat. 
Försöksytan 340 å Kastellgården i Bohuslän är dock ett exempel på, 
att den även där ännu så länge reder sig någorlunda, men blir likväl 
starkt angripen av kräfta. Anmärkningsvärt är dock, att detta bestånd 
på god granmark i Bohuslän ej når högre utveckling än lärkbeståndet 
vid Bispgården i Jämtland (båda ha hänförts till bonitet III), vilket synes 
tala för, att den sibiriska lärken ej riktigt lämpar sig för detta klimat. 
Huru långt den sibiriska lärken emellertid med fördel låter förflytta 
sig söderut, kan ännu ej slutgiltigt avgöras. Även fast den trives väl 
i mellersta Skandinavien, utvecklar den sig ej vidare till sin fördel i 
med denna trakt någorlunda likvärdigt klimat i Mellaneuropas bergs- 
trakter. MAYR (572) har bl. a. påvisat detta från sin försöksträdgård 
vid Grafrath, som ligger 3570 m över havet, och som i klimatiskt hän- 
seende närmar sig Sydlivlands. Av alla lärkarter i Grafrath slår den 
sibiriska ut först eller i mitten—slutet av mars, varefter ofta senfroster 
inträffa, vilka menligt inverka på skottbildningen. Längre norrut börjar 
vegetationen senare, och sommaren inträder hastigare. I sibiriska lärkens 
hemland äro sålunda vårarna mycket korta. Denna lärk har också an- 
passat sig efter en kort vegetationstid med varm sommar. Årsskotten 
bli därför tidigt mogna, och barren fällas tidigt. Så ock vid förflyttning 
till mellersta Skandinavien. BLOMQVIST (332) är den förste som påvisat 
detta. Vid Evois gulnar t. ex. den sibiriska lärken redan i september 
och fäller sina barr i början av oktober, medan den europeiska bibehåller 
dem gröna närmare en månad längre. Detta framträdde vid Evois sär- 
skilt tydligt under den >»gröna vintern» 1880, då den europeiska lärken 
hade kvar sina barr ända in i december. Den sibiriska lärken från så- 
väl Arkangelsk som Nykyrka förhöll sig lika. ÖRTENBLAD (293) omtalar, 
att denna lärk vid Sollefteå fäller sina barr samtidigt som bladfällningen 
äger rum hos björken. I Stockholmstrakten börjar den gulna 3—4 vec- 
kor förr än den europeiska. 
Trots att den sibiriska lärken borde vara van vid ett klimat, som när- 
mar sig det norrländska, ha där de yngre försöksodlingarna ibland varit 
utsatta för frostskador. ÖRTENBLAD omtalar sålunda år 1901, att lärk- 
plantornas toppar å Abborrträsklidens kronopark i Lycksele socken ett 
par år förfrusit, vilket han tillskriver det kalla läget utmed en mosse. 
Frostskador hade också förmärkts vid jägmästarebostället i Arvidsjaur. 
I kap. IV C är också omtalat, att de unga plantorna lidit av frost å Lina 
