740 GUSTAF LUNDBERG, 
ge bättre resultat än de kallare, varför de medelgoda sandmarkerna där 
äro att föredraga. Under mycket torra somrar höll man dock för tro- 
ligt, att de fuktiga växtplatserna kunde giva lika goda resultat och då 
särskilt öppna tallbevuxna mosskanter. För övrigt är det av stor bety- 
delse för arbetsomkostnadernas nedbringande, att bestånden äro någor- 
lunda slutna, d. v. s. att de träd, som skola användas, ej stå för glest. 
Fullkroniga, växtliga och någorlunda väl slutna, rena tallbestånd, utan 
skuggande eller hinderlig återväxt, å varm jordmån, och som hemfalla 
till avverkning under närmaste tioårsperiod, äro alltså bäst ägnade för 
kådtärt. 
Bleckornas anläggning eller katningen. 
Den metod för intensivare kaädtäkt a tall, som efter omfattande försök 
visat sig vara den för tyska förhållanden förmånligaste, och vilken där- 
för nu i huvudsak tillämpas, är den s. k. Grandelmetoden. Därjämte till- 
lämpas, fastän ännu i mindre utsträckning, ett par andra tämligen snar- 
lika metoder, Svalbometoden (Schwalbennestverfahren) och Borrningsmeto- 
den, vilka skilja sig från den förra endast genom olika anordningar för 
den utflutna kådans uppsamling. Samtliga tre metoder äro anbefallda 
till användning genom krigsutskottet. 
Grandelmetoden lVknar i huvudsak den i Österrike tidigare använda me- 
toden med samma namn, men skiljer sig något från denna med avse- 
ende på bleckornas utförande, som vid det tyska förfaringssättet göras 
smalare och fullkomligt släta och glatta. Härigenom skilja sig även de 
tyska metoderna från den i Amerika gängse s. k. Boxmetoden, vilken i 
huvudsak liknar den österrikiska grandelmetoden. Det franska »gemage 
systeme Huge» med särskilt insatta plåtbleck och hinkar för den utflutna 
kådans insamling, förkastades efter försök rätt snart av den anledning, 
att dels denna arbetsmetod visade sig för omständlig i förhållande till de 
kådmängder, som erhöllos, dels att svårigheter förefunnos för åstadkom- 
mandet av ett tillräckligt stort antal hinkar. 
I medeltal anläggas på varje träd 3—5 bleckor, ibland ännu flera, 
dock ej tätare, än att mellan varje blecka ett barkbälte av minst 20 cm 
bredd förblir oberört. Före det egentliga arbetet med bleckans upptag- 
ning, eller katningen, avlägsnas skrovelbarken på ett 20 cm brett bälte 
från marken eller den plats, där »Grandeln» eller kådbehållaren skall 
uthuggas, lodrät uppåt så högt arbetaren räcker, eller till minst 1,; m 
höjd. Detta arbete kallas rödbleckningen. Av största vikt vid detta ar- 
betes utförande är, att rödbleckan blir fullt lodrät. Den blivande egent- 
liga kådbleckan skall följa detta spår, och blir denna ej fullt lodrät, rin- 
ner kådan lätt ut på sidan om densamma förbi behållaren och spilles 
