SKOGSVÅRDSFÖRENINGENS TIDSKRIFT 1917. H. 7—38. 
1915 års förordningar för enskildas skogar i övre 
Norrland och de möjiligheter, som genom 
dessa öppnas till en bättre skogsvård. 
I Inledande föredrag 
vid Svenska Skogsvårdsföreningens årsmöte den 5 maj 1917. 
Av EINAR HAMMARSTRAND. 
Skogslagstiffningen för enskildas skogar i övre Norrland är en jäm- 
förelsevis ung företeelse, i sina äldsta delar knappast mer än ett halvt 
århundrade gammal. Behovet därav kom först med den hastiga ut- 
vecklingen av trävaruindustrien under senare hälften av 1800 talet, vil- 
ken medförde genomgripande förändringar både på det ekonomiska 
området, på det skogliga, ifråga om framkomstmöjligheterna, och i flera 
andra avseenden. Förutsättningarna för skogslagarna hava därvid un- 
dergått en ständig förändring, och att lagstiftningen därvid oftast kom- 
mit i efterhand, är naturligt, likaså att den varit och fortfarande är en 
mycket omstridd fråga. 
Förordningarna av den 18 juni 1915 angå dels utsyning åa viss skog 
inom Västerbottens och Norrbottens läns lappmarker med flera områden och 
dels förekommande av överdriven avverkning å ungskog inom de de- 
lar av Västerbottens och Norrbottens län, som ej höra till lappmarken. 
De kunna sägas beteckna avslutningen av det första stora skedet i 
skogslagstiftningen för övre Norrland, de framgingo som frukten av lång- 
variga och vidlyftiga utredningar och förelågo vid en tidpunkt, då av- 
sättningsmöjligheterna för skogsalstren och vägarna för deras framskaf- 
fande nått en utveckling, som i stort sett torde komma att bestå för 
en längre tid framåt utan några på frågan inverkande förändringar, och 
de utgöra en sammanfattning och omarbetning av bestämmelser, som 
förut varit uppdelade på flera skilda författningar. Med detta är inga- 
lunda sagt, att de utgöra en slutgiltig lösning av frågan i dess helhet, 
tvärtom, det är redan nu efter endast ett års tillämpning tydligt, att de 
