I0I5 ÅRS FÖRORDNINGAR FÖR ENSK. SKOGAR I ÖVRE NORRLAND. 1767 
för att hindra ett alltför hastigt och för det allmänna menligt tillgodo- 
görande av de senväxande och svårföryngrade skogstillgångarna här 
uppe. 
Det är helt naturligt, att motståndet mot den återhållande hushåll- 
ningen med de sparade skogstillgångarna i lappmarken kommit från trä- 
varubolagen i deras egenskap av skogsägare; den ekonomiska kunskap, 
de företräda, i förening med deras önskan att uppvisa goda bokslut 
göra dem självfallet till motståndare mot staten som förvaltare av en 
del av deras egendom, vid vilkens utnyttjande kanske de flesta av dem eljest 
skulle tillämpat uteslutande ekonomiska synpunkter. Från de skog- 
ägande böndernas sida däremot kommer sällan något klagomål över för 
små utsyningar, det är åtminstone min egen erfarenhet, istället hör 
man ofta farhågor uttalas för, att storleken av de nuvarande utsynin- 
garna skall minska avkastningen i framtiden, och det är ej ovanligt, att 
skogsägaren försöker få en nyuppskattning av sin skog uppskjuten så 
länge som möjligt, då det understundom framkommer som förklaring, 
att han ej önskar större utsyning därför, att hemmanet då skulle komma 
att bliva högre taxerat. I båda de senare fallen är ett grundligt upp- 
lysningsarbete tydligen av behovet påkallat. 
Ungskogslagen av år 1913 eller dimensionslagen, som den även kallas, är 
en avsevärt förändrad och man torde även kunna säga förbättrad upplaga 
av 1903 års motsvarande förordning. Den mest framträdande skillnaden be- 
står i, att lagen nu avser att förhindra ur skogshushållningssynpunkt olämp- 
lig avverkning av yngre skog under det man förut trodde sig nå det av- 
sedda målet genom att förbjuda zZförseln ur länen av visst avverkat virke 
under en bestämd grovlek, således ur skogsvårdssynpunkt en otvivel- 
aktig förbättring. 
Stadgandet i 1903 års lag, att hemmansägare eller åbo utan föregaå- 
ende utsyning skulle äga rätt att låta försåga undermåligt virke från 
hemmanets skog till oundgängligt husbehov, har i tillämpningen tolkats 
så, att avyttring av sådant virke tilläts inom Norrbottens och Väster- 
bottens län. Det förefaller, som om detta skulle vara en uppenbar van- 
tolkning, men den blir förklarlig, när den ses i sammanhang med den 
förut anförda bestämmelsen om utförselförbud. Såsom en egendomlig- 
het kvarstår dock, att två sådana stadganden, som icke ha sammanhang 
med varandra, kunnat sammanföras i lagen, och den förenämnda tolk- 
ningen om den fria försäljningen inom länen verkar än mer tvivelaktig 
i belysning av, att 1903 års riksdag avslog en motion om, att från för- 
budet jämväl borde undantagas avverkning för annans husbehov eller 
för allmänt ändamål inom de båda länen, under anförande av, att ge- 
nom ett så vidsträckt undantag uppsikten över lagen såväl som dess 
SI. Skogsvårdsföreningens Tidskrift 1917. 
