1915 ÅRS FÖRORDNINGAR FÖR ENSK. SKOGAR I ÖVRE NORRLAND. 769 
ej skulle behövas t. ex. för avverkning av kolved, och man vill då gö- 
ra gällande, att den genomförda skärpningen skulle vara obehövlig, både 
ur enskild och allmän synpunkt. En sådan uppfattning kan måhända 
vara berättigad, om man ser lagen endast som ett nödvändigt tvångs- 
medel att bevara skogstillgångarna mot utrotning, men vill man se den 
sådan, den nu är, och ännu mer sådan, den kan bliva, om dess möjlig- 
heter fullt utnyttjas och personalfrågan ordnas: ett medel att verka för 
en god skogsvård samt ordnade former i alla avverkningar av någon be- 
tydenhet, får man ej förstöra grunden för en sådan utveckling genom 
att ånyo utlämna en avsevärd men på samma gång obestämd del av 
skogstillgångarna att handhavas efter den enskildes gottfinnande. 
En tillämpning härpå utgöra de under år 1916 bedrivna kolvedsav- 
verkningarna. Dessa voro av en högst betydande omfattning, och skogs- 
personalens tid togs till avsevärd del i anspråk för utförandet av de där- 
för begärda stämplingarna, vilka verkställdes lika mycket genom gall- 
ringar i yngre bestånd som genom därför lämpade föryngringsavverk- 
ningar. En föreställning om omfattningen av dessa avverkningar kan 
lämnas genom ett meddelande om, att endast inom Degerfors socken 
verkställdes på senhösten 1916, sedan de i laga tid begärda utsynin- 
garna voro slutförda, såsom extra utsyningar utstämpling av över 100,0C0 
träd till kolved. Fördelen av, att dylika avverkningar kommo att ut- 
föras genom beståndsvårdande huggningar, är tydlig. I betraktande av 
den något överdrivna iver och den brist på beräkning, varmed i stort 
sett befolkningen då ägnade sig åt träkolning, kan man med ganska 
stor säkerhet påstå, att-hade den gamla förordningen då gällt, eller hade 
det lagförslag, som framställdes av 1907 års kommitté, blivit antaget, 
skulle vi då i många fall fått bevittna avverkningar, som hade måst be- 
tecknas som skogsskövling, och mot vilka vi i det förra fallet icke hade 
kunnat göra något alls och i det senare knappast något mera. 
Med sådana utsikter för ögonen har man svårt att förstå dem, som 
nu vilja göra om lagen efter nyssnämnda kommittéförslag. Det före- 
finnes ej heller, såvitt jag under min tjänstgöring och eljest kunnat ut- 
röna, något allmänt känt behov i sådan riktning bland dem, saken när- 
mast gäller, och motståndet mot den nu gällande förordningen synes 
vara betingat av, att man endast ser de sämsta sidorna däri och de 
bästa i det ramlade lagförslaget samt av tillfälliga missförhållanden. 
En motionär i Västerbottens läns landsting anförde, sedan lagen varit 
gällande ett halvt år, bland annat som skäl för, att den borde ändras 
att, »då det icke är tänkbart, att den skogsägare, som själv vill vårda 
sin skog, vill underkasta sig alla de kostnader och allt det besvär, som 
en dylik utsyning och utstämpling (av skadade, undertryckta och tor- 
