ER, EINAR HAMMARSTRAND. 
kande träd) medför, blir följden den, att träden få stå kvar på skogen 
till dess de blivit torra». Man gör sig nog ej skyldig till något över- 
ord, om man betecknar en sådan framställning som i någon mån färg- 
lagd av synpunkter, vilka ej kunna betecknas som strängt sakliga. 
I fråga om lagens grundsats villjag till sist hava sagt, att, om man 
bortser från dimensionsprincipen, vilken visserligen motverkar en god skogs- 
värd, men vilken, som ovan påvisats, dock numera är av mindre betydelse 
och torde kunna göras så gott som oskadlig, så är denna grundsats, en utsy- 
ningslag medi tillämpningen inom vissa gränser nära nog fri bestämmande- 
rätt för skogägaren över utsyningarnas storlek, helt säkert en form av skogs- 
lag, som har framtiden för sig. Vi bevittna så gott som dagligen nya 
och i den enskildes hushållning djupt ingripande och ordnande atgär- 
der från statens sida, och om också mycket därav kommer att försvinna, 
när tidernas förändring gör det möjligt, så torde vi dock få behålla som 
arv en fördjupad uppfattning av det samband, som består emellan den 
enskildes hushållning och landets i dess helhet. 
Förutsättningarna och möjligheterna för den bättre skogsvård, som 
man avsåg att framdriva genom 1913 ars förordningar, hava sedermera 
stärkts och utökats genom det av innevarande års riksdag fattade be- 
slutet att för år 1918 anslå 96,000 kronor — förutom 2,000 kronor till 
Särna socken — till främjande av vården av enskildas skogar i Norr- 
bottens och Västerbottens län. Anslaget har fördelats lika mellan de 
bägge länen och beviljats under förutsättning, att landsting och hushåll- 
ningssällskap bidraga med belopp motsvarande minst en tredjedel av 
statsbidraget, samt har ställts till vederbörande hushållningssällskaps för- 
fogande att förvaltas av deras skogsvardsnämnder. 
Det skulle således bli ett belopp av 64,000 kronor, som för år 1918 
skulle kunna tagas i anspråk inom vartdera länet för understödjandet 
av den enskilda skogsvården. Beträffande medlens fördelning mellan 
lappmark och kustland finnes intet bestämt, någon anledning att antaga, 
att kustlandet borde gynnas på lappmarkens bekostnad, finnes dock ej. 
Enda villkoret ifråga om fördelningen är, att anslag icke må utgå till 
bolag, och såsom skäl därför anföres, dels att riksdagens skrivelse om 
beredande av medel för skogsvårdens befrämjande avsåg hemmanssko- 
garna, och dels att bidragen framför allt borde utgå till de mindre skogs- 
ägarna, ifråga om vilka de voro av verkligt behov påkallade för att få 
skogsvårdsåtgärder till stånd. Det enligt min åsikt berättigade skälet för 
att utesluta bolagen är, att statsmakterna böra hålla på att skogsbruket 
även i dessa trakter är en näring, som bör kunna bära med densamma 
förenade omkostnader, till vilka skogsvårdsarbetena nödvändigtvis höra. 
Detta gäller även de mindre skogsägarna, men dessa måste undervisas, upp- 
