782 DISKUSSION, 
alltså, om så behövs, kunna överskridas. Detta har varit nödvändigt, enär till 
följd av avverkningarnas ökning de ifrågavarande utgifterna kunna ännu mera 
stiga. Då kommer det emellertid att bli svårt att få tillräckligt med folk. 
Men detta torde kunna ordnas, om man aktar sig för att använda överkvali- 
ficerad arbetskraft. Jag kan icke se, varför man till detta utstämplingsarbete 
städse mäste taga personer, som gått igenom skogshögskolan, då därtill kunna 
användas andra personer, som erhållit sådan undervisning och vana, att de 
kunna utföra detta arbete på ett tillfredsställande sätt. Den nya instruktionen 
för skogsstatens tjänstemän öppnar ju en sådan möjlighet, ty där står, att 
jägmästare resp. skogsingenjör må, där han så prövar skäligt, i vissa fall an- 
vända för arbetet personer, som därtill kunna vara lämpliga, även om de med 
avseende på sina teoretiska insikter icke äro så högt kvalificerade. Det vore 
säkerligen önskvärt, att detta medgivande begagnades i så stor utsträckning 
som möjligt. 
Byråchefen, friherre Th. Hermelin: Av dem, som icke äro tillräckligt inne 
i dessa frågor, får man ofta höra uttalanden, som angiva, att de förmena 
den s. k. dimensionslagen vara helt förkastlig från skogsvårdssynpunkt sett. 
Det har ideligen upprepats och framhållits, att man icke skall avverka efter 
dimension. Men med sådan dimensionsavverkning menar man vanligen ett 
förfarande, där man i ett bestånd avverkar allenast de grövre träden, dem 
som man får mest betalt för, under det att resten kvarlämnas utan tanke på, 
om ej även dessa borde avverkas med hänsyn till föryngring och återväxt; 
och det är denna avverkningsform, som vid tal om dimensionslagen alltjämt 
står som det röda spöket. Men att nu ifrågavarande s. k. dimensionslag icke 
avser sådan avverkning, veta alla, som verkligen känna till förhållandena. 
»Dimensionslagen> betyder, att skogsägaren äger avverka allt, som i grovlek 
överstiger en viss dimension utan ingripande från statsmyndigheternas sida 
samt därjämte efter utsyning av sakkunnig person av den mindre skogen allt, 
vad erfordras för beståndens skötsel och vård. Vid avverkningarnas plan- 
läggande har skogsägaren alltså tillfälle erhålla biträde för avverkningsbelop- 
pens utsyning av utbildad skogstjänsteman, ett förfaringssätt, som den skogs- 
ägare, som känner ansvaret för sin skog, ändock skulle iakttaga, ty denne 
lämnar icke åt sina arbetare bestämma, vilka träd skola huggas, utan han 
låter först märka ut dem. 
Utsyningsavgifterna äro ungefär desamma som de hittills varit i Lappmar- 
ken, och kustlandet har genom 1915 års författning i detta avseende kommit 
i samma ställning som Lappmarken. 
Såsom här förut av herr Ålund framhållits, torde vara lämpligt, att, när 
vi en gång komma därhän, att en påbyggnad kan ske å den lag, som vi nu 
ha, det då åstadkommes en ungskogs- och verklig återväxtlag. Det torde 
dock kunna ifrågasättas, huruvida norrlänningarna i gemen ännu äro mogna 
för enbart sådan ordning, fastän man må hoppas, att det icke behöver dröja 
allt för länge. 
Bl. a., som invänts gent emot nu ifrågavarande författning, har framhållits svårig- 
heterna för verkningsfu lt samarbete mellan skogsvårdsnämnderna och skogs- 
statens tjänstemän. Skogsvårdsnämnden är en privat institution, för vilken ej 
finnes av statsmakterna sanktionerad instruktion. Dessa nämnder äro att be- 
trakta som kommittéer, utsedda av landsting och hushållningssällskap, som 
