DISKUSSION. 187 
vill jag instämma med jägmästare Ekman däri, att lagens föreskrifter icke äro 
lämpliga, om de komma i strid med godtagna ekonomiska principer, ty skogs- 
bruk är en ekonomisk näring, och lagen bör icke föreskriva något, som stri- 
der mot dessa. Man frågar sig: vad är det staten vill konservera i Lapp- 
marken? - Ar det gamla skogar, som behöva utrangeras? Ar det med dessa 
det bör hushållas så, att de räcka så länge som möjligt? Ja, detta syntes, 
såsom inledaren påpekade, onekligen vara det yttersta syftet med lagen. Och 
därmed uttalade han ett motiv, som gång efter annan kommer fram, när man 
studerar gamla utlåtanden av kommittéer och myndigheter, som yttrat sig om 
dessa lagar. På den tiden — mitten av förra århundradet — tänkte man 
sig nämligen, att skogen i Lappmarken borde utgöra en stormkappa mot fjäll- 
vindarna. Han tillade, att man frångått den uppfattningen, och att den upp- 
giften " numera hänvisas åt de skogar, som ligga närmast fjällen. Sålunda 
borde det icke finnas någon anledning att hava särskilda lagar för Lappmar- 
kens skogar. Det finnes i själva verket knappast något annat motiv, som 
står kvar, är det rent formella: staten har skänkt bort dessa arealer med det 
villkoret, att utsyningen skall vara inskränkt för framtiden. Men ett villkor, 
som framkommit under vissa förutsättningar, kan och bör icke vidhållas, om 
icke förutsättningarna förefinnas längre. 
Jag återkommer till inledaren. Han påpekade, att i utskottets utlåtande 
förekommer en tolkning av vad som menas med uthålligt skogsbruk. Ut- 
skottet. säger, att därmed menas skogens bevarande för framtiden. Den tolk- 
ningen synes mig tillåta ett sådant förfaringssätt, att alla sådana bestånd, där 
föryngringen redan genom beståndens sammansättning är betryggad, får av- 
verkning bedrivas i den omfattning, som skogsägaren önskar. Han skulle 
kunna säga till jägmästaren: här finnes redan föryngring, här skulle jag vilja 
avverka den: gamla skogen å hela arealen. Beträffande åter den del, där så- 
dan föryngring icke finnes, skulle man med nu gällande lag fortfarande tänka 
sig en reducering av avverkningen. 
Jägmästare G. Beronius: Med anledning av byråchefen Hermelins uttålande 
ber jag att få framföra min stora glädje och tacksamhet över det direktiv, 
som från Kungl. Domänstyrelsen utgått till vederbörande förrättningsmän att 
i fråga om skogslagarnas tillämpning i Västerbotten gentemot de skogsägare, 
som visa sig vilja vidtaga skogsvårdsåtgärder, framgå med så stort tillmötes- 
gående vis-å-vis de ekonomiska synpunkternas hävdande, som lagarnas tolk- 
ning. möjligen kan medgiva. 
Men på samma gång önskar jag dock här ånyo få beröra, vad jag i korthet 
anförde vid Skogsvårdsföreningens möte i somras i Norrbotten i fråga om 
Mo & Domsjö A.-B:s indelade skogar i Lappmarken. På den ansökan om 
förhöjning i avverkningsbeloppet från dessa skogar från nuvarande 1,7 2 till 
2,5 Z av den produktiva markens virkesförråd, vilken bolaget inlämnat till 
Kungl. Domänstyrelsen, har nu resolution kommit, innefattande, att endast '/, 
av den begärda förhöjningen beviljats. Dock hava i dessa skogar skogsvårds- 
arbeten utförts till en kostnad av c:a 11 kr pr har. 
Det synes mig sålunda, som om Kungl. Domänstyrelsen, på samma gång 
som den anbefaller sina tjänstemän i periferien att gå så nära gränsen som 
möjligt i riktning mot, vad skogslagarna kunna medgiva i fråga om de eko- 
nomiska intressenas tillgodoseende, själv följer principer, som hava mycke 
