SKALL STATEN DRIVA SÅGVERKSRÖRELSE? 801 
måga. Varför under sådana förutsättningar staten ej skulle kunna med fram- 
gång driva sågverksrorelse är svårt att fatta, särskilt då man tager i betrak- 
tande, att staten mindre än enskilda är beroende av kristider och därjämte 
har att räkna med en för lång framtid bestående sågverksdrift, grundad, som 
den givetvis bör vara, å egna, ej sinande skogstillgångar. Min mening med 
anläggande av försökssågverk på lämpligt ställe i Norrland var sålunda icke 
att utröna, /uruvida sågverksrörelse i statens hand kunde öka skogens netto- 
värde å rot eller ej, utan huru mycket detta nettovärde kunde ökas, varvid 
samtidigt vunnes erfarenhet, i vad mån spådomarna om statens brist på affärs- 
mässighet och dess oförmåga att på ett praktiskt sätt sköta sågindustriell verk- 
samhet hade skäl för sig. Ty givetvis bör ej staten slå sig på sågverks- 
rörelse, om den ej kan räkna med en avwsevärd stegring av skogens rotnetto- 
värde som resultat. 
Det var också för att belysa den sidan av frågan, som jag i min tidigare 
uppsats lämnat en detaljerad redogörelse för sågningsresultaten från Bjurfors 
och Karlsby sågverk. Det är också mot de kalkyler jag. däri lämnade, som 
herr H. nu i huvudsak vänder sig med sin kritik. 
Mot dessa kalkyler anmärker herr H., att av mig vid beräkningarna an- 
vända priser å rundtimmer vid Bjurfors äro onormala, och att timmerpriserna 
å Ångermanälven vore mera tillämpliga för kalkylen. Ett väl bekvämt sätt 
att komma ifrån en för herr H:s syften obehaglig utgångspunkt. 
I stället för att utreda, huruvida de av mig anförda priserna äro lägre än 
vad vid den berörda tiden allmänt betalades för timmer i Bjurforstrakten, 
eventuellt å Dalälven — en jämförelsevis lätt uppgift för herr H. med sina 
utmärkta förbindelser bland trävarubolagens män — och oaktat herr H. själv 
säger, att det ej finns anledning bestrida, att mina rundvirkespriser verkligen 
voro de högsta, som kunde betingas för Bjurforstimret vid tiden för det sågade 
virkets försäljning, tillåter sig herr H., att endast därför att de av mig anförda 
prisen befunnos lägre än prisen i vissa delar av Norrland, införa Ångerman- 
älvens priser i beräkningarna och med stöd av dessa visa, att sågverksanlägg- 
ningen vid Bjurfors ej varit ekonomiskt berättigad. 
Huru ett dylikt förfaringssätt än bör rubriceras, förenligt med den fulla 
objektivitet vid denna frågas bedömande, varpå herr H. åberopar sig, är 
det icke. 
Vore det nu så, att rundtimmer betalades relativt lika bra i alla delar av 
landet som å Ångermanälven, är det möjligt, att ej statssågverk behövde 
byggas. Men nu är, som alla veta, så ej fallet. Det är något, som heter 
brist på konkurrens, som har en förunderlig förmåga att inverka på timmer- 
prisen, och denna faktor i förening med sämre kvalitet, lägre medellängd, 
större risk för sjunkning i flottleden hos det merendels frodvuxnpa Bjurfors- 
timret och ej minst den av herr H. förbisedda, men långt ifrån oväsentliga 
omständigheten, att de av mig avsedda prisen gälla för obarkat timmer vid Bjur- 
fors såg eller vid stationer å kronoparken och ej å Dalälven — vilken sistnämnda 
leveransort skulle dragit en ökad utdrivningskostnad av minst 4 öre pr kbf — 
alla nu nämnda omständigheter, säger jag, kunna säkerligen ge herr H. för- 
klaringen på, att vad som får anses vara mindre normala pris å Angerman- 
älven äro fullt normala pris för Bjurforstrakten. 
Huru timmerpriserna för köptimmer å Dalälven i Bjurforstrakten ställde sig 
vintern 1912—13, framgår av följande köpnota från ett av de större bolagen 
