OM GRAFISKA UTBYTESTABLÅER. ÖS 
av markens bonitet. Men då en skogstrakts medelbonitet i normala fall 
långsamt men säkert bör stiga, i och med att torrläggningar och andra 
markförbättringsarbeten å försumpade och degenererade marker börja visa 
sin verkan, så måste därav följa, att traktens medelhöjd — eller dess 
höjdkurva — får en svagt stigande tendens från tid till annan. En ytter- 
ligare omständighet, som samverkar — om ock än långsammare, är den, 
att genom kulturer och annan skogsskötsel trädslagen småningom åter- 
förvisas till för resp. skogsträd lämpliga ståndorter. Sålunda bör t. ex. 
den vanliga, trögväxande skogstypen »gran å tallmark» försvinna med 
sin minimala produktion och sina låga trädhöjder för att lämna plats för 
uppdragande av växtliga tallbestånd. Emellertid torde dessa förändringar 
ske med en sådan ytterlig långsamhet och för övrigt röra sig inom så 
snäva gränser, att någon hänsyn till desamma nu näppeligen bör tagas. 
Men om vi återvända till beståndet, skola vi där finna, att samband 
av ovan framhållet slag icke blott existerar mellan höjderna, utan även 
mellan de olika stamklassernas avsmalningsförhållanden eller formklasser. 
De klenare träden ha i regel en högre ansatt krona och därmed en högre 
formklass, under det att de grövre trädens större och mera nedgående 
kronansättning föranleder en lägre formklass. Kurvan för beståndets form- 
klasser kommer därför med naturnödvändighet att sjunka med stigande 
dimension. 
Existerar då månne även för en större skogstrakt något sådant sam- 
band mellan formklasserna, att man rättmätligen kan, analogt med höj- 
derna, uttrycka detsamma med en medelkurva? Jämför man formklasserna, 
skilda efter trädslag, för olika bestånd inom samma skog eller för olika 
skogar inom en större trakt, skall man snart finna, att variationerna röra 
sig inom så små gränser, att avvikelserna praktiskt taget spela ganska 
liten roll. Men undersöker man saken noggrannare, skall ett tillräckligt 
antal undersökningar ge vid handen, att även vis-å-vis formklasserna för 
större områden en behandling analog med medelhöjdernas är skogsmate- 
matiskt berättigad och fullt riktig. Emellertid bör här framhållas, att 
kurvor för dylika medelformklasser oftast erhålla ett utseende, som något 
avviker från det normala och likåldriga beståndets. Åtminstone gäller 
detta med avseende på tallen, vars kurva vanligen först får en svagt 
stigande tendens inom de lägre stamklasserna — för att sedan normalt 
sjunka med stigande dimension hos träden. 
Utgå vi nu blott ifrån, att även medeltal för barktjocklek vid brösthöjd 
— förutom höjd och formklass (inom bark) — äro berättigade och före- 
fintliga, ha vi härmed framlagt alla de tre faktorer, som krävas för upp- 
rättandet av en grafisk utbytestablå. 
Höjdkurvan kan nämligen även kallas »noll-tumskurvan>, då den utgör 
