FLOTTNINGSKOMMITTENS BETÄNKANDE. 349 
såvida ej Konungens befallningshavande finner skäligt att för hela flottleden 
eller viss del därav tillåta flottning av obarkat virke, vare sig av alla eller av 
ett visst slag. 
År 1885 modifierades detta stadgande i en Kungl. Kungörelse så tillvida, 
att granvirke, som ansågs utan större skada kunna framflottas obarkat, inom 
Dalälvens och övriga norr därom belägna vattendrags flodområden med un- 
dantag av gränsfloderna mot Finland, finge utan att förut hava undergått av- 
barkning framflottas, för så vitt icke Konungens befallningshavande funne 
motsatsen böra äga rum. Tallbarken har alltså ansetts vålla mer skada å 
fiske, stränder o. s. v. än granbarken. 
En ytterligare modifiering 1 de ursprungliga åsikterna synes på sista tiden 
hava inträffat. Sålunda upphävdes för Uman och Vindeln med vissa undan- 
tag år 1906 barkningstvånget för tall. 
Sakkunnige hava å ena sidan jämfört fördelen av att genom upphävande 
av barkningstvånget vinna i runt tal 6 millioner kronor per år i minskade 
averkningskostnader med å andra sidan de till en bråkdel av nämnda summa 
uppgående skadorna å fiske och stränder m. m. Om sålunda allmänna eko- 
nomiska skäl tala för att 1 möjligaste mån låta flotta virket obarkat, så har 
dock frågan om barkningstvång eller icke så tillvida lämnats öppen, som dels 
synemännen enligt vattenlagen ålagts att vid förslag till nyinrättande eller om- 
reglerande av allmän flottled ägna denna fråga särskild uppmärksamhet, och 
dels fiskeriljänstemännen lämnats tillfälle att vid sådana förrättningar bevaka 
fiskets bästa, varför möjligheten att vinna ändring i redan stadgade beslut 
om barkning även lämnas öppen i vattenlagsförslaget. 
» Grundprincipen i det nya lagförslaget, vilken uttalas 15 kap. 69 $, är sålunda 
den, att flottgods, vars utflottning beräknas medhinnas under första flottnings- 
året, må framflottas obarkat, så framt icke vattendomstolen, enligt vad nyss 
nämnts, finner skäligt annorledes förordna. Vid två- eller flerårig flottning 
skall allt virke — med samma inskränkningsrätt för vattendomstolen — »vä- 
sentligen befrias från bark.» 
De tunga bestämmelser, som hittills gällt angående strandåägares, som lider 
skada av sjunkvirke, rätt att upptaga dylikt virke, ha förenklats därhän, att den, 
som lider men av sjunkvirke, numera skall äga rätt att upptaga virket, sedan 
behovet därav blivit vid undersökning på platsen vitsordat av tvenne ojäviga 
män. Han bör dock så snart ske kan underrätta flottningsstyrelsen eller 
dess ortsombud eller flottningsförmannen om, att virket upptagits. 
Såsom bilagor hava influtit: 
1. Redogörelse för flottningslagstiftningen i vissa främmande länder. 
2. Ett långt och sakligt utlåtande av Fiskeriassistenten dr I. Arwidsson an- 
gående barkningens inverkan på fisket. 
3. Konungens befallningshavandes i Västerbottens län utslag ifråga om be- 
frielse från skyldigheten att avbarka furutimmer i Umans och Vindelns 
vattendrag. 
4. Av fiskeriinstruktören G. Arwidsson verkställd undersökning rörande bark- 
avlagring i Ume älv. 
Ett antal statistiska tabeller jämte förklaringar avslutar det imponerande och 
synnerligen värdefulla arbetet. 
Hälsingborg den 15 augusti 1917. 
FOLKE BROMÉE. 
