SKOGSVÅRD OCH NATURSKYDD. 877 
rör upp himmel och jord, om en tavla föres ur landet eller försvinner 
ur ett museum. Det betyder väl också något om ett växt- eller djur- 
slag utplånas. An mera om en hel naturtyp hotas med undergång. 
Vi böra besinna, att vår generation ej äger rätt att i guld omsätta 
och disponera /Aela det naturkapital, förfäderna givit den i arv. Något 
av detsamma måste också wåra efterkommande ha okränkt. Vår tid 
kunde ha gott av att höra den gamla sagan om kung Midas. Han fick 
sin heta åtrå beviljad av gudarna: allt vad han berörde blev guld. Men 
vad han icke tänkt sig var, att han skulle förgås av hunger och törst, 
ty trädens frukter och källans vatten blevo guld och ej annat än guld. 
Det dyker tyvärr ibland upp hos oss en åskådning, som rent av tar 
omdanandet av naturen som ett självändamål. 
Om ni har en myr på edra ägor, men ej pengar att odla den, så ut- 
dika den åtminstone, råder en av Svenska Mosskulturföreningens tjäns- 
temän. 
Skånes sydostkant, den 13 kilometer långa Sandhammaren med sin strand, 
sina dyner och sina flygsandsfält, är en ur naturhistorisk synpunkt syn- 
nerligen märklig vildmark. Med stora kostnader och med otroligt be- 
svär planterar man den nu med skog. Om denna i värde ens tilinär- 
melsevis kommer att motsvara det nerlagda kapitalet, är mer än tvivel- 
aktigt. Men man anser sig ha gjort en mycket berömlig gärning genom 
att tillintetgöra »en av de få resterna af ursprunglig natur som ännu 
finnes i Skåne». (13) 
Naturskyddsfrågorna äro till sin egen art brådskande. Det blir så lätt 
för sent. 
En liten betecknande historia i förbigående. Vi stodo en gång ett 
sällskap botanister på Kolsaasen i Asker. Nedanför den lodräta porfyr- 
branten lyste den klara oktobersolen på »zzrens» vilda stalp med dess för 
Norges naturhistoria klassiska vegetation. Därunder kom en djup hög- 
växt granskog, bakom denna Kristianiabäckenets bördiga silurbygd 
och så fjordens blånande spegel. Vi talade om, huru denna fullkomligt 
bedårande bild skulle störas och urens vegetation utsättas för faror, om 
man t. ex. lade en restaurant på branten där vi stodo, och jag fram- 
kastade, att klinten och uren borde naturskyddas. Onödigt, sade en av 
mina kolleger, ett sådant barbari skulle aldrig någon inlåta sig på. — 
Så klättrade vi ner, men i granskogen mötte vi ett timmerlass. Jag 
kunde ej låta bli att fråga forbonden vart han skulle ta vägen. »Upp 
till Kolsaasen>, upplyste han, »vi tänkte bygga en liten restaurant där i 
branten.» 
Vi behöva ej gå till Amerika för att av bufflarnas och vandringsdu- 
vornas ruskiga utrotningshistoria hämta lärdomar, vi ha närmare material 
