SKOGSVÅRD OCH NATURSKYDD. 891 
parkprincipen ej är bruten; Uppsala och Polacksbacken äro av en annan 
äsikt. De bokstavligen sörja den gamla härliga kronoparken, vars maje- 
stätiska karaktär fått en obotlig knäck. 
Dalby hage i Skåne är en av de få och den största av de lövängar, 
som ännu finnas kvar på den skånska slätten. För generationer av na- 
turforskare har den med sin rika växt- och djurvärld varit en vallfarts- 
ort. Det är en av de platser, som hela det svenska naturskyddet strävar 
att få som nationalpark. En bild från den orörda delen återgives i 
figur 12. 
Under avvaktande på att Dalby hage eventuellt skulle avsättas till 
nationalpark, överlät Kungl. Maj:t den åt stuteriöverstyrelsen, som skulle 
»på sådant sätt förfoga över området, att den där befintliga skogsvege- 
tationen i möjligaste mån bibehålles>. Den 14 mars 1914 överläts Dal- 
by hage till domänstyrelsen, »som samtidigt anbefalldes att låta verk- 
ställa en utredning rörande behovet av åtgärder för skyddande av floran 
inom området». 
I denna löväng började nu domänstyrelsen en omfattande avverkning. 
En rad föreningar och enskilde lyckades tnder hyggets gång utverka 
ett interimistiskt avverkningsförbud. Domänstyrelsen å sin sida förkla- 
rade, att avverkningen »i första rummet avser uttagandet av skadade 
och övermogna träd», samt »att någon fara för den typiska flörans för- 
svinnande ej synes föreligga». Hovjägmästare EDELSTAM säger rent ut: 
» avverkningen gäller blott överåriga träd, som hålla på att ramla om- 
kull och som genom att kvarstå skada utvuxna träd». (29.) 
Professor SV. MURBECK och professor HJALMAR NILSSON ha gjort en 
noggrann utredning av hyggets beskaffenhet. MURBECK anför bl. a.: 
»Vad åter angår uppgiften, att avverkningen i främsta rummet avsett 
skadade och övermogna träd, så måste jag beteckna denna uppgift sa- 
som i hög grad vilseledande, eftersom jag under besök i Söderskog den 
30 sistlidne november vid granskning av hundratals snittytor å kvarstå- 
ende stubbar ej påträffade mer än en enda, som genom mörkare färg a 
vedens centralparti företedde tecken till röta eller övermognad; alla 
andra snittytor visade alltigenom fullkomligt frisk ved. F. ö, bör fram- 
hållas, hurusom även den omständigheten, att diametern å stubbarnes 
snittyta i allmänhet växlade mellan 60 och 80 cm och ytterligt sällan upp- 
gick till en meter, utgör ett bevis för att det icke heller gällt övermogna 
träd; sådana befunnos i verkligheten hava nog så flitigt utgallrats under 
skogens Flyingetid.» (30.) 
De ha dessutom ställt till mitt förfogande följande för några dagar 
sedan tagna fotografier. Fig. 12— 17. 
Vi få sålunda med ledsnad konstatera, att naturforskarne och Domän- 
