942 LL. MATTSSON. (360) 
vid borteliminerandet av rotansvällningen bli ett minimum. Nu måste 
emellertid korrektionen utföras å de slutgiltiga serierna. Som kontroll 
kan medeltalet av de å ursprungliga gruppmedeltalen bestämda abso- 
luta formklasserna tjäna. I tabell 6 återfinnas de slutliga avsmalnings- 
serierna, befriade från inflytandet av rotansvällningen. 
En närmare diskussion av serierna uppskjutes lämpligen till dess mot- 
svarande siffror från sibiriska lärken erhållits. I stället övergå vi till 
behandling av rotansvällningen. 
B. Europeiska lärkens form under brösthöid. 
Såsom redan i det föregående påpekats, spelar rotansvällningen be- 
tydligt större roll för lärken än för exempelvis tall och gran. Av de 
grafiskt upplagda gruppmedeltalen framgår, att den så gott som regel- 
bundet når en höjd av 1,5; å 2 m, stundom till och med 2,5 å 3 m. 
Härvid är dock att märka, att dessa medeltal kunna vara något missvi- 
sande. Rotansväållningen är nämligen en systematisk, positiv avvikelse 
från stamkurvan i övrigt. Några negativa, motvägande avvikelser finnas 
ej. Följden blir, att så fort rotansvällning finnes hos något träd, kom- 
mer den att framträda hos medeltalet, även om- den saknas hos samt- 
liga andra stammar. Därför blir det den högsta rotansvällningen i grup- 
pen, som bestämmer dess höjd hos medeltalet. Troligt är således, att 
medeltalen ange en något för hög rotansvällning. 
Denna rotansvällningens höjd är emellertid av tämligen underordnad 
betydelse. Den skulle endast i ett fall vara av intresse att känna, näm- 
ligen vid en eventuell höjning av mätpunkten. Denna metod att und- 
vika rotansvällningen har åtskilliga gånger varit på tal. Så föreslår 
exempelvis JONSON (4, sid. 312) att hos tall och gran höja mätpunkten 
till 1,; m. Han låter emellertid förslaget falla för att ej bryta sambandet 
med äldre undersökningar. Hos dessa båda trädslag spelar även den 
högre mätpunkten en relativt obetydlig roll. 
Annat är förhållandet hos lärken. Hos denna går, som förut nämnts, 
rotansvällningen upp till så pass stor höjd, att man av rent praktiska 
skäl ej kan förlägga mätpunkten ovanför. Måttet borde nämligen tagas 
vid minst två meters höjd eller högre. En så obekväm mätpunkt kan 
det naturligtvis aldrig bli tal om att införa. Det enda möjliga blir där- 
för att bibehålla densamma vid 1,3 m och söka konstatera, efter vilka 
lagar rotansvällningen växer. 
Om vi till en början kasta en blick på de resultat föregående under- 
sökningar lämnat, visar det sig vara tämligen obetydligt. SCHIFFEL (72 
sid. 42) uppställer en formel för beräknande av rotansvällningens höjd. 
Som vi emellertid nyss påpekat, att denna spelar en ytterst obetydlig 
