1034 SKOGSVÄRDSFÖRENINGENS EXKURSION 1915. 
hövdingeämbetet i Jönköping samt av Ar STRÖM, vid vilken förrättning även 
ALLVIN var närvarande och berättar härom följande. »Vid grinden emellan kungs- 
gårdens gärde och skogen fanns en några hundrade kvadratfot stor intaga med 
en liten stuga, i hvilken en äldre kvinnsperson bodde. På denna täppa funnos 
trenne ekar, hvaraf två ganska vackra och 50 till 60 fot höga, men den 
tredje hade af okynne afbrutits och således blifvit en krympling. Av syne- 
männen utkallades gumman, som berättade, att hon för 40 år tillbaka såsom 
små plantor hemtat dessa ekar samt här planterat och vårdat dem. För denna 
plantering fick också gumman löfte att i sin lifstid behålla sin lilla täppa och 
koja. Någon tid därefter nedhöggs på ekplanteringens anmodan den vanföra 
eken, och dess stora, räta, 5 till 6 fot höga storända fördes till Stockholm 
för att till trädets egenskap undersökas, hvarpå beslutet följde att förvandla 
kungsgårdens ägor till en ekplantering för statens räkning. Bispmotala i Öster- 
götland, som först var ämnat till ekplantering, såldes, sedan bönderna på 
Visingsö nekat att mot detta utbyta sina hemman, hvilket blef dem erbjudet. >» 
Huruvida nu dessa »gummans ekar» verkligen voro orsaken till att Visingsö 
valdes till ekplantering må lämnas därhän; dessa ha emellettid bevarats till 
senare tid på grund av den med dem förknipade historien; tyvärr blev dock 
den ena för några år sedan avverkad. 
De äldsta ekodlingarna föreskriva sig från år 1832. 
Den mark, på vilken ekplanteringarna anlades, bestod dels av öppen åker, 
dels av ängsmarker. Under första årtiondet från 1832—1841 användes nästan 
uteslutande plantering och endast till mindre del sådd, men under de följande 
20 åren eller intill år 1860, då ekplanteringarna voro till större delen fär- 
diga, uppdrogos ekarna förnämligast genom sådd av ollon, där icke till följd av 
starkt gräsbunden mark eller andra orsaker plantering ansågs vara att föredraga. 
Om ekodlingens utförande lämnas följande skildring efter J. E. KINMAN, 
Skogsvännen 19902: 
Planteringen utfördes i rader Ypå 12 fots avstånd med ett mellanrum 
av mestadels 6, någon gång 12 fot mellan plantorna i raden. I de äldsta 
planteringarna sattes ekarna till en del i grupper med 5 st. i varje, men 
annars enstaka eller någon gång 2 å 3 i grupp. I allmänhet inplanterades 
lärkträd samtidigt med ekarna, då man antingen satte ett lärkträd mellan var 
eller varannan ek eller ekgrupp i raderna eller ock tog varannan rad ek och 
varannan rad lärkträd. Ett år såddes även björkfrö omkring ekplantorna. 
Inblandningen av lärkträd, på det sätt den utfördes, utövade i allmänhet ett 
menligt inflytande på ekarnas växt, i det lärkträden togo överhand och häm- 
made ekarnas fortkomst. I synnerhet tyckes det ha varit händelsen, då ra- 
derna omväxlande utgjordes av ek och lärkträd. Som exempel därpå kan 
anföras, att år 1859 i ett då 26-årigt dylikt bestånd lärkträden befunnos vara 
50 å 60 fot höga med 8 tums brösthöjdsdiameter, medan ekarna endast voro 
resp. 13 fot och 1 tum. För att rädda ekarna blev det naturligtvis nödvän- 
digt att toppa eller alldeles borthugga de snabbväxande lärkträden. 
För sådden användes en mängd olika metoder. År 1834 verkställdes en 
slags bredsådd i tätt intill varandra upplöjda fåror. Då plantorna voro 3—4 
år gamla, utgallrades de radvis på det sätt, att plantbälten av 4 fots bredd 
kvarlämnades på 12 fots avstånd. Man kan med skäl fråga, vad det skulle 
tjäna till att beså mellanrummen, om plantorna därstädes skulle så tidigt av- 
verkas. För övrigt begagnades mest radsådd i enkla fåror, som upptogos 
