1904. No. 5. FORTSATTE BIDRAG TIL NORGES ANTHROPOLOGI. 



ninger, saa har man heller ikke givet Tiende eller andre i Loven paa- 

 budne Rettigheder. Deres Principium : »Følg gammel Skik. Staae imod 

 alle nye Anordninger. Ret Dig efter Mængden«, har de troelig fulgt og, 

 saa snart de i de ældre Tider kaldede en ny Præst, blev han ofte ud- 

 valgt paa Condition at afslaae noget af sine Indkomster.« »I Alminde- 

 lighed falder Naturellet i det Phlegmatiske og Kolde. Det er den norske 

 fortrinlige Frihed, der gjør dem vittigere end den sjællandske Bonde, 

 men samme synes igjen at føde et Slags Stolthed og Selvklogskab af 

 sig, som hindrer Forstandens Skjerpelse. Dog kan Stedet fremvise Per- 

 soner, hvis Genie, om det af Ungdommen af var siebet, havde dannet 

 dem til slore Mænd i Staten.« »Deres megen Handel foraarsager og, at 

 adskillige regne perfect i Hovedet, men ikke methodice, I Mechanik, 

 Maling, Bildthuggerkunsten vilde de ved Undervisning blive store Mestre.« 

 Deres Flid eller Udholdenhed under Arbeide giver han imidlertid ikke 

 noget særdeles Skudsmaal — »deres Hurtighed kan man slutte deraf, at de 

 ikke ere istand til at forfærdige mere end Hesteskoe til i Hest om Dagen.« 



J. M, Lund^ siger om Befolkningen, at »af Gemyts-Art ere de som et 

 Field-Folk temmelig bøielige, men derhos uforfærdede. Troeskab hos Mand- 

 folkene og Kydskhed hos Fruentimmerne ere almindelige Dyder blandt 

 dem, og Ærekierhed, Godgiorenhed og Giestfriehed ere Egenskaber, som 

 de have fælleds med den hele Nation. I de fleste Sogne ere Indbyg- 

 gerne, især naar de have naaet mandig Alder, forekommer mig, adstadige 

 og alvorlige ; derimod i Tinds Kald har jeg fundet Mængden at være 

 mere muntre og hurtige. Hos de overst til Fields og mest afsides boende 

 finder man ellers en oprigtig og utvungen Eenfoldighed, som er et sikkert 

 Beviis paa rene og uforfalskede Siele, men som en Folge af deres Een- 

 foldighed ere Torfædrenes Skikke og Meninger disse meget hellige«. 

 Landstad beretter fra sin Tid: »Fjøllmannen« bor øverst og anser sig i 

 flere Henseender hævet over de mere forkjælede og som oftest mere 

 fordærvede Folk, som bo nedenfore, »Bygdaren« nemlig, som bor i de 

 lavere og større Dalfører, og >Utmannen«, som bor i Nedre Thelemarken 

 og omkring Byerne. 



Jaabæk siger etsteds om Thelemarken: »Det er min Mening, efter 

 det Kjendskab jeg har Landet rundt, at i Thelemarken findes i Almin- 

 delighed talt de mest naturbegavede, aandsvakte og digterisk anlagte 

 Mennesker i det hele Land. Jeg har i Skrivelser derfra sporet en Tan- 



2 J. M. Lund: Forseg til Beskrivelse over øvre Thellemarken, Kjøbenhavn 1785. 



