70 C. O. E. ARBO. - M.-N. Kl. 



Seljordingen havde maerkvaerdig nok i gamle Dage det Ord paa sig, 

 at de vare tyvagtige — det var vel af Nød da, som afspeiler sig i alle 

 deres spædbyggede, som vi have nævnt ovenfor — , og at være en Sel- 

 jording var dengang saa ilde anset, at det omtrent svarede til en Kjeltring. 

 Det var ogsaa i Almindelighed dem, som voldte mest Opstyr af forskjel- 

 ligt Slags paa Graatenmoen. 



Nu er dette naturligvis forbi i en Bygd, som i en længere Aarrække 

 har huset en af Landets mest bekjendte og søgte Folkehøiskoler, det 

 kunde man vente; men at meget endnu kan gjøres for Befolkningens 

 physiske Væxt, er udenfor al Tvivl; dog regulerer vel Udvandringen efter- 

 haanden paa disse Forhold; thi at Menneskene maa have levet her flere 

 Steder under altfor knugende Livsvilkaar, behøves der ikke stærkere Be- 

 viser paa. 



Seljord og specielt Aamotsdal har igjennem lang Tid været bekjendt 

 for sine flinke Sølvsmede og Kobbersmede. 



Sproggrændsen mod Øst dannes ved Seljordvandets sydlige Ende af 

 en større, nu nedhugget Furumo, Øvrebømoen, og Fremkomsten langs 

 Våndet var tidligere forfærdelig klevet og tungvindt, saa Forbindelsen ad 

 den Vei kun var ringe. Rapporten med Thelemarkssøernes tidlig saa 

 forbedrede Communicationer foregik derfor mest over Brunkeberg til 

 Kviteseid og Sundekilen, endskjønt Veien her heller ikke just var saa 

 synderlig bekvem ; naturligere var vistnok Forbindelsen over Bjø til Norsjø, 

 og efter Omlægning af Veien paa denne Kant vil den vel ogsaa tage 

 den Retning. Paa Nordsiden af Seljordsvatn er en liden Grænd, som 

 bærer det ældgamle og charakteristiske Navn Manheimsstrondi, og i Grun- 

 ningsdalen paa Lifjeld ligger den bekjendte Fredarhaugen med sin eiendom- 

 melige Tradition, der senere skal omtales (cfr. S. 90). 



Kviteseid (KvîtiseiÔ) med Annexerne Brunkeberg og Vraadal danner 

 ogsaa negle af Vestthelemarkens vakreste og mest afvexlende Bygder, og 

 om end Udsigten fra Høiden ved Brunkeberg ikke kan maale sig med 

 den fra Aasebrækkene, saa er den ogsaa i sit Slags storartet og mærk- 

 værdig afvexlende i sine forskjellige Afskygninger og Fortoninger af Fjel- 

 dene bag hinanden og hinsides Roeid og Bandaksvand. 



Bygdens eiendommelige Navn har man villet forklare af den første 

 christne Kirkes Beliggenhed paa et Eid — »de Hvides Eid« — , hvor endnu 

 den gamle Kirke staar mellem Kviteseidvand og Straumarne, der danne 

 Forbindelsen med Bandaksvandet. Det er ikke urimeligt, at Bygden har 

 faaet sit Navn efter Kirkepladsen, det ser man ofte hertillands, og heller 

 ikke, at de omboende Hedninger, naar de saa de hvidklædte Processioner 

 vandre her paa Eidet, kaldte det saaledes. Beliggenheden passede heller 



