90 C. O. E. ARBO, M.-N. Kl. 



Disse have vistnok været til Betryggelse mod de stridbare vestlige 

 Naboer, Thelerne; thi fra Kysten kunde man herinde i Landet vel neppe 

 befrygte uformodede Angreb og allermindst i det afsidesliggende Drange- 

 dal. Jeg kommer til at tænke paa, at Forholdet her omtrent var som i 

 Skotland, hvor de Lowland Scots stadig vare udsat for røveriske Overfald 

 fra de vilde og urolige Highlanders fra de indre Fjeldegne, hvorfor der 

 vrimler af Borge. 



Der er her en Tradition om gamle Stridigheder mellem est- og 

 vestfjeldske Folk, som frembyder meget a f Interesse. 



I Grunningsdalen paa Lifjeld midt mellem Seljord og Sauland, lige 

 i Grændsen mellem Vest- og Østfjeldene, ligger en usædvanlig stor 

 Kjæmpehaug — •i>Fredarhaugeni-<^ kaldet^. Dens Beliggenhed her midt 

 inde paa Fjeldet i en høitliggende Sæterdal, der endnu danner Grændse- 

 skjel mellem Sauland og Seljord, er ganske usædvanlig og giver den en 

 monumental Betydning; thi Gravhaug heroppe kan der vel neppe være 

 Tale om. Den Tradition, der knytter sig til den, er, at den blev opført 

 som Symbol paa Fred mellem Vest- og Austmenn, som her vare mødt til 

 Kamp, men istedet besluttede at slutte Fred og i Fællesskab nedlægge 

 sine Vaaben og derover opkastede Haugen. 



Sagnet og Navnet paa Haugen er vistnok ældgammelt og neppe op- 

 staaet senere for at forklare Haugens eiendommelige Navn. Jeg har selv 

 seet den; den er utvivlsomt et Menneskeværk, og dens Beliggenhed her 

 i den ensomme Sæterdal synes at give Traditionen en betydningsfuld 

 Sandhed. Den skriver sig da vistnok fra den yngre Jernalders Tid, 

 da Thelemarken fik sin meste Befolkning, og hvor man ikke var bange 

 for at tage fat paa et saadant Kjæmpearbeide. Der indtraadte vel da 

 roligere Tilstande, saa Lunde-, Bø- og Sauherringerne fik Lov til at have 

 sine Sætre i Fred paa Vidderne mellem Mjøsvand og Totak, altsaa langt 

 inde paa Thelernes Territorium, som endnu tildels er Tilfælde. 



Hvad den vestfjeldske Befolkning — de egentlige Theler — angaar, 

 da er den igrunden lettere at gjenkjende og godt repræsenteret i sine 

 Kvinder, der mere have den norrøne Kvindes sædvanlige Præg med den 

 lysere Hudfarve og finere Teint, det smalere Ansigt og den slanke Figur. 



Indimellem dem har man dog forresten den blonde sørlandske Bra- 

 chycephal med det kortere, bredere, fladere, mindre profilerede Ansigt og 

 ei saa lys Teint, dog ei saa gulagtig som de østfjeldske Kvinders. De 

 ere dertil ogsaa mindre af Væxt, ikke slanke, men tætbyggede og 

 kraftige. 



1 M. B. Landstad: Norske Folkeviser. S. 346. 



