52 X SKOGSIHJLrilSKA iXLA(;G 



J 1723 års adliga ])rivilcgier § 25 hette det alltså: /^"Jliest, som luvar och 

 en Adelsman fritt stär, at giöra sig sit gods och egendom så nyttig som han 

 kan; Sä skola Wåra Embetsmän och Fogdar intet wara Adeleii hinderliga, 

 ei heller befatta sig med frelsegodsen widare, än att uppbära, hwad till Oss 

 och Cronan deraf uthgiöras bör.» 



Genom kungl. förordningen den 21 februari 1789 tillerkändes emellertid 

 skatteman å skattehemman både uti in- och utägor samt skog och mark »uti 

 allt lika orubblii^ agafu/e och lika fri dispositionsrätt i-, som frälseman över 

 frälsehemman, enligt privilegier, lag och författningar; »dock att därifrån 

 undantagas de för Kungl. Maj:ts och kronans behof tjänliga eke-, bok- och 

 masteträd, hvarmed efter författningarna bör förfaras». 



I avseende ä sistnämnda slags träd gjorde sig tidigt den åsikten gällande, 

 att desamma borde särskilt skyddas samt reserveras för allmänna behov, vilket, 

 som redan nämnts, först tog sig uttryck i förbud mot deras fällande å ktono- 

 jord. Snart utvecklade sig emellertid uppfattningen om en kronans på regale 

 grundad rätt till bärande träd å skattejord. Med avseende å jord av frälse 

 natur ansågs frälsemannen äga denna »Konungens rätt». Vad bärande träd 

 angår, uttalades redan i 161 7 års adliga privilegier, ^ 29, följande: »Ingen 

 skal ock heller tillätit wara, at läte hugge någhot wirckie, anten Eek, Book, 

 Apal heller annat bärande trä, icke heller timber, wedh eller hwad thet hälst 

 wara kan, uppå någhon Adelsmans Skog och åker, ther han allena är ägande 

 uthi, uthan jord- och Skoghägandes godhe willie och samtycke.» 



I 5 och 7 punkterna av nådiga stadgarna över allehanda bärande skogs- 

 trän i riket och deras plantering den 22 mars 1647 och den 29 augusti 1664 

 heter det: »V: The af Ridderskapet och Freiset mage fälla Eek, Book, och 

 andre bärande Trää på sine Arf- eller Lähns enskylte Ägor, ther ingen annar 

 Äger Lott eller dehl uthi, allenast at thet blifwer i acht tagit, thet så the, 

 som alle andre, åter för hwart Trää, som afhugges och fälles, planta tu unga 

 Trää i stellet igen, och hälla skiötsel in til thess, the äre uthur Boskaps 

 beeten wuxne.» »VII. Ingen PiäU eller Kyrckioherde, Krijgz eller annan Be- 

 fallningsman, eller Rvttare, eller Knecht, på sina förlänte Hemman ; Ev heller 

 Frelseman iithi sina Förlähningar och fördehls Hemman, thet han icke hafiver 

 Frelse uppå, nnder Arfz- eller Lähns- Rätt. Item ingen Skattebonde, mycket 

 mindre Crono- eller Frälse-Bonde, hafwe Rätt eller macht, at hugga och 

 fälla Eek, Book, Apell, Oxel, Hägg, pä sine egne, eller the Ägor han boor 

 uppå, wid Nije Dahler Silfwermynts Skadeståd, åth Oss, af Präst, Embetsmän, 

 Ryttare, Knecht, Skatte- och Crone-bonde, för hwarje bärande Trää han fäller 

 pä Skatt- eller Crone-Ägor; Och åth Jordäganden af Ridderskapet och Freiset, 

 för thet som fälles på theras Lähn- och Arfwegodzägor; Och bote ■ — . 



I 1723 års adliga privilegier, § 16, uttalas: »Ingen skal hafwa frihet, at 

 låta hugga något werche, anten Eek, Bok, Apel eller annat bärande trä, icke 

 heller hwad det hälst wara kan, uppå någon Adelsmans skog och marek, 

 der han allena är ägande uti, utan jorde- och skogsegandens goda willia och 

 samtycke; Dock skal Ridderskapet och Adelen öfwer hela Riket fritt och 

 obehindrat wara, at efter lag nyttia de skogar, uti hwilka de hafwa lått, samt 

 allmänningarne till deras nödtorft och behof efter 1664 åhrs skogsordning.» 



Enligt 1734 års lag, byggningabalken 13: i, gällde i fråga om förbud mot 

 huggande av bärande träd å skattejord detsamma, som ovan angivits om krono- 

 jord. Medan, om sådant träd där fälldes, skulle botas och trädets värde 



