SKOGSAVKASTNINGEN A BISKOPARNAS SÄTESGÅRDAR x 53 



gäldas till Konungen, skulle, om så skedde å frälsejord, frälsemannen njuta 

 »samma rätt som Konungen. ;> Stadgandet i byggningabalken lo: 3, att maste- 

 träd å skattejord ej fick huggas eller säljas, förrän det hembjndils Konungen, 

 gällde ej heller frälsejord. Jämlikt o^•annämnda förordning den 2 1 februari 

 178g bibehölls Konungens rätt å skattejord endast i fråga om för kronans 

 behov tjänliga ek, bok och masteträd. T övrigt skulle efter denna förordning 

 frälse- och skattejord vara likställda. I fråga om boställshavare åter innebar 

 sistnämnda förordning ej ändring i 1734 ars lags ovan anmärkta allmänna 

 stadganden eller eljest meddelade föreskrifter om jordägarens, kronans, rätt till 

 bärande träd och masteträd. (Jenom kungl. förordningen den 8 oktober 1875, 

 tillerkändes ägare av skattejord fri disposition över den ä sådan jord växande 

 ekskog samt över måste- och storverksträd. Ej heller denna förordning be- 

 rörde den kronan i fråga om boställen tillkommande rätt till dylika träd, 

 vilken rätt i stället å boställen i fråga om bärande träd uttryckligen fastslogs 

 genom nedan omförmälda kungl. skrivelsen den 8 maj 1868 och såväl i fråga 

 om sådana träd som storverks- och masteträd slutligen reglerats genom 1894 

 års gällande förordning om hushållningen med de allmänna skogarna i riket. 



Allodialt och annat frälse. 



Redan i flere ovan anmärkta författningar framträder skillnaden mellan å 

 ena sidan den frälsemannarätt, som förefanns till gods och räntor, som voro 

 av kronan för evärdelig vid bortgivna eller av kronan köpta och av adeln 

 innehades under allodial rätt, evärdeligt frälse, och å andra sidan fall, där 

 gods eller räntor upplåtits under livstids eller behaglig tids frihet eller annan 

 inskränktare rätt än nyss nämnts. 



Endaat det alloiliala frähct medförde de oran onijörinälda vidslrä( klare rällig- 

 heteina till skog och niaik. Att i de fall, där frälsemannen ej innehade sin 

 jord med fullkomlig äganderätt, utan endast med inskränktare rätt, hans dis- 

 j)Ositionsrätt var av vida mindre omfattning dJi annan frä/semaus med avseende 

 å skog i allmänhet, antyder väl redan uttryckssättet i de nämnda 1647 och 

 1664 års skogsordningar, men framgår närmare först av de samma år ut- 

 färdade omförmälda stadgar rörande bärande trän, däruti icke blott angives 

 ridderskapets och frälsets rätt »på sine Arfz- eller Länhs enskylte Ägor», utan 

 även i motsats däremot ställes »Frälseman uti sina Förlähningar och för- 

 dehls Hemman, ther han icke hafwer Frelse uppå, under Arfz- eller Lähns- 

 Rätt. » 



Genom Konung Karl XI:s reduktion indrogos visserligen så småningom 

 (kungl. breven till reduktionskommissionen den 25 juni och den 16 juli 1684 

 samt den 23 oktober 1688) frälsegodsen, som icke innehades med allodial 

 rätt, i allmänhet till kronan. Vad livstidsfriheterna angår, skulle dock endast 

 de, som voro belägna »på förbudna orter» genast hemfalla till kronan. I 

 övrigt skulle desamma indragas, då de »expirerade^) genom dödsfall eller 

 änkor inginge nytt giftermål. Jämlikt särskilda beslut fingo också under vissa 

 förutsättningar vissa förläningsgods bibehållas under fortsatt åtnjutande av 

 frälse frihet. Sådant medgavs exemjielvis genom kungl. reskriptet den 20 

 november 1690 och den därav föranledda nådiga förklaringen den 20 de- 

 cember samma år. 



I samma mån som indragningen till kronan av gods och hemman genom 

 reduktionen fortgick, markerades också skarpare skillnaden mellan de nämnda 



