SKOGSAVKASTNINGEN Ä BISKOPARNAS SÄTESGÅRDAR x 65 



därtill hörande hemman.» Denna omständighet samt vad i övrigt förekom 

 under riksdagsbehandlingen om boställen av alla slag» och vad som före- 

 gick densamma talar för att därvid icke förbisågs, att även biskoparnas, 

 klockarnas, lektorernas med flera ecklesiastika boställen blevo inbegripna i 

 skrivelsen. Uppenbarligen förelåg också i fråga om samtliga slagen av eckle- 

 siastika boställen samma skäl för införande av ordnad skogshushållning och 

 för reglering av vederbörandes rätt. 



Med den uppfattning, som advokatfiskalsämbetet ovan utvecklat, och vilken 

 kom till uttryck såväl i Kungl. Maj:ts omförmälda proposition till 1856 — 1858 

 års riksdag och det kommittéförslag, varpå samma proposition grundades, som 

 i skogsstyrelsens senare förslag och kammarkollegii i anledning därav avgivna, 

 av utskottet vid 1862 — 1863 års riksdag åberopade utlåtande, ägde präster- 

 skapet i allmänhet enligt privilegiernas 3 och 4 §§ ej annan rätt till skogs- 

 avkastning av dem på lön anslagen jord än som enligt de särskilda upp- 

 låtelsebreven och den allmänna lagstiftningen, 1734 års lag byggningabalken 

 10: 7, samt de särskilda skogsförfattningarna tillerkänts dem. 



Med denna utgångspunkt kan det fullt tillfredsställande förklaras, att skogs- 

 avkastningen även från sistnämnda slags boställen disponerades till präster- 

 skapets avlönande i överensstämmelse med kungl. förordningen den 1 1 juli 

 1862 angående reglerande av prästerskapets avlöning, ehuru däri endast var 

 fråga om prästerskapet i de territoriella församlingarna. Detta, vad biskoparna 

 angår, så mycket mer som för dem något behov icke förelåg att tillföra dem 

 eller den jämlikt 1859 — 1860 års rikets ständers beslut bildade biskopslöne- 

 reglerings fonden ifrågavarande avkastning. 



I de i enlighet med sistnämnda beslut av Kungl. Maj:t genom nådigt brev 

 den 15 juni i86r fastställda grunderna för denna fond föreskrevs visserhgen, 

 att de inkomster, vilka icke med biskopsstolen bibehöUos, skulle irgå till 

 statskontoret för att förvaltas såsom särskild fond. Men vid tillkomsten av 

 sistnämnda grunder blev frågan om skogsavkastningen ej mer uppmärksammad 

 än som varit förhållandet beträffande övriga ecklesiastika boställen ännu vid 

 tillkomsten av kungl. förordningen den 11 juli 1862 angående allmänt ord- 

 nande av prästerskapets avlöning. Likasom sistnämnda förordning ej lade 

 hinder i vägen för reglering genom senare författningar av frågan om skogsav- 

 kastningen, så innefattade ej heller de år 1861 fastställda grunderna sådant hinder. 



Enligt ovan omförmälda nådiga cirkuläret den 26 februari 1864 angående 

 åtgärder i avseende på reglering av biskoparnas avlöning skulle biskopsbo- 

 ställenas avkastning med noggrannhet uppskattas enligt de i 4 § av kungl. 

 förordningen den 11 juli 1862 angående ordnande av prästerskapets löne- 

 inkomster bestämda grunder. Enligt sistnämnda paragraf borde därvid avse- 

 ende huvudsakligen fästas å vad bostället kunde inbringa i arrende eller efter 

 hälftenbud. Vid de uppskattningar, som sålunda författningsenligt lagts till 

 grund för de av Kungl. Maj:t fastställda särskilda löneregleringarna för bi- 

 skoparna, har lika litet som i allmänhet i fråga om de på grund av nämnda 

 förordning för prästerskapet i övrigt meddelade löneregleringsresolutioner 

 hänsyn tagits till annan avkomst av till de särskilda löningsjordarna hörande 

 skog än för husbehov. 



Är vad ovan anförts riktigt, följer härav, att såväl kungl. förordningen den 

 29 juni 1866 angående hushållningen med de allmänna skogarna i riket lika- 

 som även nu gällande förordning i ämnet den 26 januari 1894 äro i sin 



5- Skogs'^^rdsföreningens Tidskri/i iQiS. Serien B. 



