104 X sKO(;sj*(jLri"isKA iNLA(;(; 



lagstiftniuf,'^ på oniråclet. Genom skrivelse den 25 maj 1910 begärde riksdagen 

 en lag mot uppenbar skövling av ungskog. För lösande av denna och andra be- 

 släktade frågor tillsattes år 191 1 den s. k. skogslagstiftningskommittén, vilken 

 ännu icke avgivit sitt betänkande. De svårigheter, kommittén haft att övervinna, 

 hava säkerligen varit betydande. Det är givetvis icke lätt att på ett så obearbe- 

 tat område, som det ifrågavarande, i lag fastslå detaljerade bestämmelser, vilka 

 på samma gång de äro tillräckligt effektiva icke mer än nödigt hämma den en- 

 skildes rörelsefrihet. Med insikt härom vill kommissionen ifrågasätta, om man 

 icke i avvaktan på en i alla avseenden fullgod och slutgiltig lösning av frågan 

 skulle till skogarnas ögonblickliga skyddande vid en särskilt kritisk tidpunkt 

 kunna erhålla en provisorisk, endast för kort tid gällande lag. Just den provi- 

 soriska karaktären hos en dylik lag skulle i det nuvarande läget erbjuda den 

 betydande fördelen, att lagen kunde erhålla en så allmän avfattning, att under 

 dess tillämpning synnerligen värdefulla erfarenheter kunde samlas, vilka komme 

 det längre framåt syftande lagarbetet till godo. 



Det synes kommissionen, att den ifrågasatta provisoriska lagen bör syfta til! 

 att förebygga en sådan behandling av skogsbestånden, som uppenbarligen icke 

 är förenlig med god skogsvård Lagen bör lämna fritt utrymme för alla de olika 

 metoder att sköta skogen, varom en vederhäftig diskussion kan föras, medan den 

 däremot bör möjliggöra ett effektivt ingripande mot sådana åtgärder, vilka in- 

 för den sakkunniga opinionen framstå såsom otvivelaktigt oriktiga. Med den 

 stadga, som den sakkunniga uppfattningen om skogsbeståndens rätta vård numera 

 erhållit, främst genom ett målmedvetet arbete från Statens Skogsförsöksanstalt 

 och Skogshögskolan, och vilken uppfattning genom Svenska Skogsvårdsför- 

 eningens och Skogsvårdsstyrelsernas upplysningsverksamhet trängt ut i vida 

 kretsar av skogsintresserade, torde beträffande beståndsvården en hänvisning 

 till den sakkunniga opinionens utslag innebära och även av skogsägarna upp- 

 fattas såsom en tillfredsställande garanti. 



Emellertid förutsätter en god skogsvård icke blott en riktig behandling av 

 varje enskildt bestånd, utan även en sådan avpassning av hela skogens årliga 

 avkastning, att denna blir i möjligaste mån jämn. Om t. ex. halva skogen be- 

 står av gamla bestånd, mot vilkas avverkning ingenting är att ur beståndsvårds- 

 synpunkt erinra, kan det likväl mången gång med skäl göras gällande, att en 

 omedelbar avverkning av alla dessa bestånd icke är förenlig med en god skogs- 

 vård. Då emellertid dylika frågor om hushållningen med det ur beståndsvårds- 

 synpunkt till avverkning förfallna skogskapitalet endast delvis låta sig behand- 

 las ur allmänna synpunkter utan måste lösas med hänsynstagande till varje 

 skogs särskilda sammansättning samt till ägarens avsikter med skogens sköt- 

 sel och till hans ekonomiska ställning i övrigt, synes i allmänhet ett ingripande 

 från statens sida i dessa avgöranden icke lämpligt. Särskilt i fråga om en pro- 

 visorisk lagstiftning vore givetvis ett dylikt försök att reglera avverkningens 

 jämnhet meningslöst. Kommissionen anser därför, att den ifrågasatta lagen bör 

 innehålla tydlig begränsning i detta afseende. 



I ett fall anser likväl kommissionen, att dessa betänkligheter böra vika, näm- 

 ligen då det gäller att söka förebygga en osund spekulation i skogsegendomar. 

 Det har i sådant syfte föreslagits, att avverkning å efter viss dag överlåtna 

 fastigheter eller upplåtna avverkningsrätter icke under vissa övergångsår skulle 

 få ske annat än efter utsyning genom statens försorg. Med hänsyn till dels att 

 många egendomar och avverkningsrätter icke köpas med annan avsikt än att 

 där företaga avverkningar, som fullt överensstämma med en god skogsvård, och 



